PIPARESLÄGTET. 



337 



sig på flera ställen i Sibiriens högalper. Nästan likadant är för- 

 hållandet i Nordamerika, hvarest han midt under sommaren är 

 sedd i nordligaste delen (pelsländerna) samt på Grönland. Dock 

 uppgives han vara funnen häckande i Juni av Richardson (Par- 

 its 2å Voy.) på halvön Melville strax norr om polcirkeln, och av 

 Ross (2d Voy.) på ett par andra ställen vid ishavet. Möjligtvis 

 kan orsaken att han så sällan är funnen häckande vara, dels 

 hans utomordentliga skygghet, även vid boet, samt förväxling 

 med Ljungspolen, dels hans mindre allmänna förekommande. 



Under flyttningen och om vintern är denne fogel sedd, utom 

 Skandinaviens fastland, på Danska öarna, i Jutland mest om vå- 

 ren (Naum.), längre ned åt Europas vestkust, höst och vår; midt 

 i Tyskland (Sachsen, Naum.), vid små saltsjöar, om hösten, sällan 

 på våren, men alltid flyttande om hösten mot vester, mot havs- 

 kusten, om våren mot öster, kommande därifrån! — I England 

 och Irland skall han icke vara så sällsynt och även ofta till- 

 bringa vintern; man anser honom där fortplanta sig norrut, i 

 Skottland eller på Fseröarna. — Under vintern träffas han spar- 

 samt i alla delar av södra Europa utmed havskusterna, i små 

 flockar; ävenså här och där i Afrika, ända ned till sydspetsen 

 (Port Natal, 20 Oct. Wahlberg), samt i Asien: Indien, Java, 

 Borneo, Japan, Amurlandet. I Amerika flyttar han nedåt Förenta 

 Staterna och förekommer om vintern i Vestindien (erhållen från 

 S:t Barthelemy, av D:r Goes, sedan min Avhandling om Vest- 

 indiens foglar, i V. A. O. 1869, var tryckt), samt ända ned i 

 Chili. 



Liksom samslägtingarne är han sällskapslik och lever flock- 

 vis, om vintern vanligen tillhopa med andra, både större och 

 mindre Vadare; men han är mera skygg än de flesta andra. — 

 Lätet är, liksom det av följande art, långdraget och låter ängs- 



Svenska Foglama, 



ligt, men det är något finare och vanligen tvåstavigt, ungefär 

 såsom tu-vyh! eller hu-tih! (Löwenhjelm) eller tli-e-ih (Naum.), 

 och om våren skall han stundom låta höra ett mera sammansatt, 

 "jodlande" läte (Naum.). — Födan är densamma som Vipans eller 

 Ljungspolens. — Fogeln vistas, höst, vinter och vår, på tämligen 

 torr mark eller fasta stränder, ej på dyig jord och ej på ljunghedar 

 (Naum.). — Äggen beskrivas och avbildas av Middendorff såsom 

 lika Vipans, men oftast större (54 mm. längd) och mera coniskt 

 utdragna (således nära lika dem av Ljungspolen); längden skall 

 variera mellan 56 och 48 mm. De äro 4 och läggas i Juni, på 

 marken liksom de nämnda arternas. 



Synonymi. Par da lus Gessn. (ex Aristot.); — Pluvialis cinerea Aldrov. 

 et plerisq. Patrum c. Raio; — - Pl. cin., Squatarola Venetiis dicta, Willough. 



Tringa squatarola! L. S. N. X (ex Will.; hiemalis); — L. XII, et _ 

 Fä. Sv. — Vanellus squatarola Bechst. V. I).; — Charadrius squat. Naumann 

 V. D. VII, 249; — Middend. Reise, Yögel, 290; tab. 19 p. 1 (ovum). 



Tringa helvetica! L. XII (aestiv.; ex Briss. V, 107 Vanellus helv.); — 

 Char. helv. Nilss. Fn. 3: II, 140; — Holmgr. Handb. II, 777. — Squatarola! 

 helv. Bonap. Amer. 



Vanellus griseus Gmel. (ex Briss. V, 100; hiemalis). 



Van. melanogaster Bechst. V. D. IV, 357; — Nilss. Om. Sv. 



Van. varius Bechst, 1. c. 365. (ex Briss. V, 103, hiemalis). 



Squatarola! cinerea Flem. (ex antiq.); — Yarr. Brit. B. II, 511. 



Char. hypomekmus Pall. Zoogr.; — Ch. hypomelas Wagl. Syst. 



Kustpipare, Lindblad, Jäg. Förb. Tidskr. 1870, 127 och i synnerhet 169 

 (med underr. av Löwenhjelm). 



I fall man vill, enligt antaget bruk, troget följa Linnés nomenclatur, så 

 är artnamnet squatarola det rättaste, såsom det äldsta. Men då det är ett 

 nyare italienskt fogelfängarenamn, som både är fult och illa passar bland 

 latinska termer, hvilket Linné upptagit emot egna principer, och det senare 

 av honom sjelv, efter Brisson antagna namnet, helvetica, såvida är orimligt, 

 att fogeln blott tillfälligtvis blivit funnen i Schweitz, där han är vida säll- 

 syntare än i alla de kringliggande länderna, så skulle det kunna anses för 

 rätt att, efter de engelska faunisternas föredöme, begagna det äldsta och hos 

 de gamla ornithologerna allmännast använda artnamnet: cinerea (Char. cine- 

 reus), hvilket dessutom är karakteristikt för arten. 



85 



