340 



VADARE. 



annars ser man dem sitta eller löpa på en åker eller ett fält, 

 och söka föda, då alla följas åt i samma riktning och nära till- 

 hopa. Då man närmar sig springa de gerna en lång stund un- 

 dan, innan de flyga opp, hvilket sker av alla på en gång, så snart 

 de ana fara. Men ehuru ej egentligen skygga, äro de svåra att 

 komma nära då de äro samlade i större flock, hvilket även är 

 händelsen med de flesta andra foglar. Derigenom att flockarne 

 löpa undan för personer som visa sig, bli de lätta att fånga i 

 nät, som sättas omkring ena ändan av en åker, hvarest desse 

 foglar gärna pläga slå ned. Flera hundrade kunna då fångas 

 på en gång, och denna fångst har åtminstone sedan medeltiden 

 varit utövad i södra Europa. Bélon omtalar den såsom bruklig 

 i Frankrike på 1500talet; men under senare tider lärer den, 

 liksom all fogelfångst, ökats betydligt, hvilket sannolikt är orsa- 

 ken till antalets minskande hos oss. — Flykten är utmärkt stark 

 och säker. På något längre sträckor plägar flocken bilda en 

 halvcirkel, som är convex framåt, men icke enkel; under längre 

 flyttningståg bilda de en i vinkel böjd linea, ungefär såsom Tra- 

 norna. 



Lätet är något långdraget, nästan gnällande och, då det höres 

 av enskilda, sittande foglar, vanligen entonigt, såsom plyh! eller 

 vyh! Under flykten blir det oftare tvåtonigt såsom tlyi! eller 

 huti! — Uti en flygande flock skrika alltid många på en gång 

 om hvarandra, hvarav en ständig musik uppstår, hvilken stun- 

 dom, hörd från något avstånd, klingar ganska vackert, liksom 

 drillande; men på närmare håll låter den gnällande, nästan såsom 

 ljudet av ett osmordt ploghjul, hvarför fogeln av skånska bondfolket 

 skämtvis kallas hjulanåla. Dessiitom låter hannen, under fortplant- 

 ningstiden, höra en slags sång, under det han flyger omkring i 

 den liggande honans grannskap; den låter ganska bra och utgöres 



av det vanliga lätet, ofta upprepadt, men mera klangfullt, unge- 

 fär såsom: talydltalydltalydltalydl . . . eller: tulutulutulutulu . . . 

 hvarunder han med stilla vingar svävar ett stycke framåt. (Jfr. 

 Löwenhjelm i ett par uppsatser om föreg. art). Jag skulle nästan 

 tro att det är inblandningen av detta eller ett liknande läte, som 

 förorsakar det nyssnämnda, vackert klingande ljudet som ofta 

 höres om hösten från större flockar. — Fogelns föda är densamma 

 som Vipans, animalisk och dertill, mera såsom bisak, allahanda 

 sorter bär, såsom kråkbär (Empetrum), blåbär, lingon m. m. och 

 mjöliga frön, t. ex. av Polygonum-arter, samt gröna blad. På 

 åkrarna söker han huvudsakligen daggmask, men icke brodd 

 eller nysådda korn. 



Fortplantningen börjar med Juni månad, då fogeln redan 

 någon tid vistats i trakten kring de sydligare häckningsorterna, 

 men nyss kommit till de nordligaste och parningen redan förut 

 börjat. Besynnerligt synes att äggläggningen i norden mest sker 

 på fjäldhöjderna, såsom förut nämndes, då den i söder blott före- 

 går i låglandet. Äggen äro, såsom hos de flesta snäppfoglar, 4. 

 De äro starkt coniska och ganska stora: större än Vipägg, ehuru 

 fogeln är mindre; omkring 52 mm. långa, grågula med svartbruna 

 fläckar och prickar, mest kring storändan, samt mörkgrå genom- 

 lysande fläckar i skalet. De läggas i en liten utkrafsad, rund 

 grop på marken, med obetydligt underlag, såsom av alla de 

 små Vadarna, med spetsiga ändarna tillhopa, och- ruvas ensamt 

 av honan 16 å 17 dygn, under hvilken tid hon likväl är borta 

 från dem långa stunder på dagen. Omkring den till bo använda 

 gropen pläga flera dylika finnas — liksom grävda under väntan 

 på äggläggningen? Hannarne av denna och slägtets övriga arter, 

 som ej deltaga i ruvningen, lära icke få liggfläckar, hvaremot 

 honorna under fortplantningstiden ha en på hvardera sidan om 



