SANDRULLING. 



341 



buken. Båda föräldrarne flyga ängsligt skrikande kring den 

 som närmar sig 'ågg eller ungar, ehuru de icke äro så dristigt 

 närgångne som Vipan och ej göra så täta vändningar. Hannen 

 säges visa sig mest ängslig för äggen och honan tor ungarna, 

 hvilket uppgives vara ett vanligt förhållande bland de små Va- 

 darna i allmänhet. Ungarne börja kläckas omkring den 1 Juli, 

 springa så snart de äro torra och förstå nästan strax att sjelve 

 söka födan, samt att trycka sig mot marken och ligga stilla vid 

 fara. I 3dje veckan börja de få fjädrar och vid 5 veckors ålder 

 (i Augusti) äro de flygfärdige, då de skiljas från föräldrarna och 

 slå sig tillsamman i flock med andra ungar. Ruggningen börjar 

 nu snart, hvarunder de avflytta från orten. Ungarne draga först 

 åstad och komma före de gamla till de trakter söderut, som år- 

 ligen pläga besökas, men som de aldrig ha sett och på vägar 

 som de aldrig genomfarit. De äldre bilda egna flockar som tyc- 

 kas bli uppehållna genom ruggningen av vingpennorna, hvilka 

 icke ombytas på ungarna. 



Synonymi. Pardalus Aristot. — Pluvialis omniiim antiq. ante Linn. 



— Pluvier Bélon. 



Charadrius (sp. typica: "pluvialis") L. S. N. 1735—48 et Fn. Sv. 1746. 



Char. pluvialis L. S. N. X et XII (hiemalis); — Fn. Sv. ed. 2 p. 68; — 

 Gm.; — Lth; — Cuv. R. A. ed. 1 et 2; — Temra. Man.; — Eeys. et 

 Bias. sp. 309; Wagl. Syst. sp. 41; — Yarr. Br. B. II, 476; — 



Schlegel, Nederl. — et Fn. Jap. 105; — Middeud. Sib. Wirb. 210. 



Char. apricarius L. X et XII et Fn. Sv. ed. 2 (asstivalis) ; — Gm; — Lath; 



— Nilsson, Orn. Sv. II, 6; — Skand. Fn. Fogl. ed. 2, II, 128; — 

 Holmgr. Sk. fogl. II, 774. — Ljungpipare Jäg: Förb:s Tidskr. 1865, 

 192 m. pl. 



Char. auratus Bechst. Lath 1796 (Pluvialis aurea Briss. V); — Suckow 1801; 



— Bechst. V. D. IV, 395; — Naumann V. D. VII, 139. 

 Pluvialis apricarius! Bp.; Degl. Gerbe II, 123. 



Asiatiska och amerikanska varieteterna, se förut. 



Av det här anförda synes, att denna fogels äldsta namn (med undantag 

 för ett från forntiden) är pluvialis, hvilket av Linné och de flesta nyare för- 



Svenska Foglama. 



fattare varit bibehållet såsom specialnamn. Linné, som ansåg fogeln i som- 

 mardrägt vara en helt annan, förut obekant art, gav åt denna det nya nam- 

 net apricarius, hvilket sedan blivit bibehållet för hela arten av de svenska 

 ornithologerna, och blott av dem sedan rätta förhållandet blev bekant, hvilket 

 lärer böra tillskrivas Suckow (eller Bechstein?), men egentligen först blev all- 

 mänt bekant genom Temmincks Manuel. Mig synes det gamla namnet, som 

 alltid varit brukligt, och ännu är så, överallt utom i Sverige, rätteligen böra 

 återtagas, såsom här skett. — I sammanhang härmed erinra vi om det som 

 nämndes förut, sid. 302, att denne fogel i Linnés äldre arbeten och i Rud- 

 becks fogelverk kallas Regnpipare; icke Ljungpipare, hvilket i senare tider 

 blivit brukligt, sannolikt efter Nilssons fauna (1835), där det först före- 

 kommer. 



151. Egentliga SANDRULLINGEN (Charadrius hiaticula L.), pl. 

 XXXVII, %. 2, 3; — översidan brungrå med hvit ring omkring 

 halsen; fötter gula; alla handpennornas spolar på ett kort stycke, 

 före ändan, hvita. ----- Näbb tydligen tjockare än tarsen. 



Hanne i sommardrägt: näbbspetsen svart; rotstycket och föt- 

 terne höggula; kroppens översida gulaktigt mörkgrå, atan fläckar; 

 ett bredt band genom ögonen, över näbbroten och ett tvärtöver 

 mellan ögonen, bakom pannan, svarta. Pannan och ögonbryns- 

 trakten hvita, liksom övre strupen och en bred ring kring nacken. 

 Ett bredt svart bälte över strupen, med smal fortsättning nederst 

 kring bakhalsen. Hela buksidan hvit. Stjertpennor av ryggens 

 färg, med ett bredt, svart tvärband före den hvita spetsen. Yttre 

 pennan nästan helt och hållet, den följande utåt, hvit. Näbb 

 från pannan 13 mm.; vinge omkring 125: stjert 61; tärs 24 å 

 25. (Vingen är således 5 gånger, stjerten 2\ gånger så lång 

 som tarsen). — Honan lik hannen, även till storleken. Äldre 

 honor få lika rena färger som hannen, men sannolikt ej förr än 

 i 3dje året. — De äldres vinterdrägt skiljer sig föga från som- 



o 



mardrägten; har dock mera grå översida. — Arswigarne, både i 

 första drägten och i ny vinterdrägt, ha gulgrå, upptill mörk näbb- 



86 



