344 



VADARE. 



bilda aldrig stora flockar. Flyttningen söderut sker med flera 

 och längre uppehåll, mest efter havskusten, hvarför man i Skåne 

 ännu kati få se dem i September. 



Synonymi. Hiaticula antiq. — Charadrius hiaticula L. X. etc. — et 

 auct. — Nilsson, Skand. Fn. ed. 3, II, 124; — Holmgr. Handb. II, 766; — 

 Naum. V. D. VII, 191; — Löwenhjelm V. A. H. 1843, 400. 



Amerikanska exemplar: Ch. hiatic. Wils.; — Ch. semipalmatus Bp. 

 Wils. (1825); — Wagler Syst. sp. 23; — Baird, Amer. 694; — Sundev. V. 

 A. O. 1869, 588 (juv. 2, hornotini, rostro ténui pedibusque (siccis) nigrofuscis), 

 et pag. 602. 



152. LILLA SANDRULLINGEN (Charadrius minor Wolf.), pl. 

 XXXVII, fig. 4; — gulgråaktig med hvit ring om halsen, hela 

 första vingpennans spole hvit; de följande svarta (utan hvitt). — 

 Nära lik föregående art men något mindre, med längre stjert; 

 näbbet knappt tjockare än tarsen, alltid svartaktigt; undertill, 

 mot roten, blekt eller gulaktigt; fötterna alltid mörkare: smutsgula 

 eller gulgrå. — Äldre fogel i sommardrägt: huvudets och halsens 

 svarta och hvita teckning såsom på föregående (men pannans 

 svarta tvärband ofta baktill hvitkantadt). Stjertens sidopennor 

 något mera hvita. tf och $ nära lika, men honan har, liksom 

 yngre hannar, de svarta banden något gråaktiga och smalare. 

 Könen till storleken lika: vinge omkr. 106 mm.; stjert 62; tärs 

 23 (således: stjerten betydligt längre än halva vingen och nästan 

 3 gånger så lång som tarsen. Denne har nära l av vinglängden). 

 — I höstdrägten, som är föga olik, få de svarta fjädrarne till en 

 del grå kanter och ryggens fjädrar gulgråaktiga ändar. — Ung- 

 foglarne ha blott mörkgrå antydningar till det svarta, och bandet 

 över strupen avbrutet, samt ljusare näbb och fötter. 



Höstruggningen inträffar strax efter fortplantningens slut, i 

 Juli, Augusti; vårdrägten är redan färdig då fogeln om våren 

 kommer hit. 



Denne Sandrulling, som blott tillhör gamla continenten, har 

 något olika geografisk utbredning med den förra. Han går icke 

 så långt mot norr: blott till något över 60°, men finnes deremot 

 vida längre åt öster, och skiljer sig huvudsakligen deruti att han 

 mindre håller sig till havskusterna, men bebor mera de sandiga 

 och nakna stränderna kring insjöar och större floder, och kan 

 således förekomma överallt midt inne i fastlandet. — Hos oss 

 finnes han i Upland samt vid Gefle, i Nerike och södra Värm- 

 land samt därifrån mot söder, nästan överallt på passande ställen. 

 Även i öster tyckes han i Europa föga överskrida 60° lat. (ut- 

 med Finska vikens nordkust, vid Helsingfors; vid Ladoga o. s. v.); 

 men i Norrige säges han, utmed vestra kusten, träffas häckande 

 ända opp mot Throndhjem (Surendal, 63° lat, Collett). I Eng- 

 land skall han vara sällsynt och alldeles saknas i Irland; men 

 vid södra Östersjökusterna är han vanlig och ses någongång ute 

 vid havsstranden (t. ex. på Öland). Härifrån finnes han såsom 

 häckfogel ända ned i södra Europa (Akarnanien i Grekland; Sar- 

 dinien o. s. v.). Även uti Asien är han vanlig och finnes genom 

 vestra och östra Sibirien (sannolikt mindre nordligt än i Europa), 

 ut emot östra kusten i Amurlandet och norra China. — - Under 

 flyttningen och om vintern finnes han i hela södra Europa, även 

 något inom häckningsområdet, och i Afrika: allmän i Egypten, 

 Nubien, o. s. v. och är funnen längre ned, såsom på Guinea- 

 kusten och vid Mozambik. I södra Asien är han likaledes vin- 

 tergäst: i Arabien, Persien, Indien, China och på öarna, t. ex. 

 Philippinerna, Celebes, Java. Riksmuseum äger exemplar från 

 Manilia och Hongkong (Dec.—- Jan.) och sjelv har jag skjutit 

 honom vid Hooglyfloden, nära Calcutta (Mars 1828). 



I likhet med den föregående vistas denne fogel på breda, 

 obevuxna, sandiga stränder, men vid insjöar och floder, blott 



