STRANDSKATA. 



349 



tyckes denne icke vara funnen; ej heller i Australien, hvarest 

 finnes en annan, närstående art (H. longirostris Vieill), som väl 

 ej har längre näbb än den ostasiatiska men är tydligt skild ge- 

 nom sina vingpennskaft, utan hvita fläckar. 



Pallas och nyare resande uppgiva bestämt att hon icke fin- 

 nes i hela mellersta Sibirien, till och med Dammen, eller i när- 

 gränsande delar av Tartariet och Mongoliet; likså saknas hon 

 vid Asiens ishavskust. Det återstår altså att upplysa hvarifrån 

 de ej sällsynta exemplar komma som om vintern visa sig utmed 

 båda kusterna av det egentliga Indien, hvilka dock uppgivas 

 ha långt näbb liksom de ostasiatiska (4 tum, 100 mm.; 

 Jer don). 



Strandskatan vistas huvudsakligen på havstranden och i dess 

 närmaste grannskap, stundom till ett par hundrade steg därifrån; 

 men undantag saknas icke såsom vi redan anfört i Ost-asien. 

 I England äro många fall antecknade att hon blivit funnen häc- 

 kande flera svenska mil från havet, vid floder eller sjöar, och 

 hos oss har detsamma någongång inträffat. Oftast blir hon väl 

 sedd inuti landet under flyttningarna, då några gå över land, 

 såsom tvärt över Tyskland (i Sept. — Ock, men ej om våren, 

 Naum.), eller över Frankrike mellan Nordsjön och Medelhavet; 

 dock torde de flesta följa kusterna så vida detta ej medför allt- 

 för stora omvägar. — Hon vistas så väl på låga, rent sandiga 

 stränder, som på klippiga och steniga, hvarest hon ofta ses sitta 

 på större stenar eller klippspetsar. Liksom alla de föregående 

 Charadrierne undviker hon grannskapet av skog och ses aldrig 

 bland högt gräs, höga småväxter (ljung o. d.) eller uppvuxen säd. 

 Även liknar hon dem uti att vara mycket i rörelse under mor- 

 gon och aftonskymningen eller t. o. m. under hela den ljusa 

 sommarnatten, men hvila midt på dagen. Vanligen spatserar hon 



Svenska Foglama. 



med stadiga steg framåt och springer sällan, ehuru hon kan 

 springa så starkt som någon annan, hvilket synes när hon blivit 

 vingskjuten och förföljes, då hon ofta kastar sig i vattnet och 

 simmar och dyker som en and. Genom samma medel söker hon 

 undgå de rovfoglar som äro henne farlige, såsom Duvhök, Jakt- 

 falk, Orn. De små, ännu dunklädde ungarne begagna samma 

 räddningsmedel. — Flykten är utmärkt stark och mest rak. I 

 grannskapet av 'ågg och ungar söker hon väl skrämma den an- 

 kommande, liksom Vipan, och flyger omkring dem som hon ej 

 vågar att anfalla med hugg eller vingslag, men detta sker i större, 

 långsträckta kretsar och ej i täta hastiga vändningar. Vid andra 

 tillfällen är hon ganska skygg och svår att komma nära, hvilket 

 aldramest är händelsen om hösten och vintern då hon drager omkring 

 flockvis. Flyttningen sker i större flockar, som på längre sträck- 

 tåg flyga ganska högt och ordnade i en vinkel, såsom Tranorna, 

 på kortare sträckor flyga de lågt och utan ordning, om hvar 

 andra, samt skrikande, eller rättare pipande, ty deras läte är, 

 ehuru tämligen starkt och skarpt, för en så stor fogel ovanligen 

 fint, blött hvisslande och finare än lätet av de Sandrullingar som 

 vanligen vistas och häcka på samma ställen, ehuru desse äro 

 mycket mindre. Det vanliga lätet är kort och enkelt, och låter 

 ungefär som ett hvissladt huijp! — Födan består ensamt av små- 

 djur: mask och insektlarver, små crustaceer (Crangon, Gammarus) 

 o. d. Vanligen uppgives att Strandskatan förtär mindre havs- 

 musslor, såsom de vanliga strandskalen (Mytilus edulis), hvilkas 

 skal hon skulle sönderhugga eller öppna, och i sanning tyckes 

 hennes starka, hoptryckta näbb vara väl tjenligt för detta ända- 

 mål. Degland uppgiver särskildt att hon vid franska kusten för- 

 tär arter av si. Venus och Anomia, hvilkas djur han igenkänt i 

 hennes mage; men Naumann tyckes alldeles vilja neka henne 



88 



