199 



bet faller då stark eller, ifall — såsom ofta sker — dess 

 långa vokal samtidigt förkortas — svag biton, medan hnfvud- 



2 1 



tonen öfverflyttas på partikeln; t. ex. sùg up 1. stig up tan. 



Men om partikeln står i satsslut eller åtminstone är det sista 



betonade ordet i satsen, så antager den v (jfr. följ. mom.!), 



i « 



infinitiven däremot akut; t. ex. vik stig ov (äfven + nu) l 



y) fallande-stigande c. — kan lämpligen betecknas " — 



hvilar öfver hvilket enstafvigt ord som hälst, då det starkt 



betonadt står i satsslut eller in pausa. Dess slutton ligger 



något högre än dess första och mellan dem sjunker rösten 



till gravis. Under dess tryck bli annars korta stafvelser half- 



långa. — Exx. på denna cirkumflex, tillika visande prof på 



z 1 



aksentuationens föränderlighet i satsen: Ka so katf i dä so 

 a mt vü ga nånstans, e, ha so Mit? jouiv! — van a tu nu? 



1 ' 1 Z ,r 2 1 1 



jcer! har^tw nan hast? — vams huts a hade? hit to? lüa 



1 2 1 



mat l gu da! — tak ska hu ha ha! 



