225 



nâtêi isl. nakinn 

 vâm „ valiinn 



grin f. 'gran' osh griv f. 'graf torde hafva sitt a från 

 plur. (Nn Få § 103), <M#a vb. 'draga' och vada vb. 'vada' 

 från près., isl. c?re# we$. 



ß) framför ett i följande stafvelse befintligt u: 



blåndu isl. blanda f. sM&w isl. stokköttr 



liaku ,, Äaßa sét#w „ .sa^a 



/äc?m „ Afoèta f. 'trânu „ £rawa 



^?é#w fsv. slag a vådu fsv. /W(^a 



•sMefot isl. stodugr kvålmn hsv. kvalmig. 



Dessutom: kanu f. 'spån' jfr nyl. kanu, tasu adj. 'tra- 

 sig' jfr Vö. tâsu, våmhlu adj. 'öfvermåttan fet' isl. *vomblugr 

 (afledt från *vpmbill m. 'person med stor våm'). 



Vid dessa formers förklaring måste tanken på egentligt 

 /-omljud uteslutas, ehuru a ju af forno är tecknet därpå. Till 

 ofvanstående ord äger man nämligen faktiskt följande isl. 

 motsvarigheter: obl. blondu hoku hloöu sogu tronu samt sto- 

 dugr stoMöttr. Vidare uppvisar Runömålet, som generali- 

 serat nominativen, haka kana Xldga träna — d. v. s. utan a, 

 hvilket ljuds förekomst i Peel .-Pu. altså måste vara beroende 

 af det följande u. Slutligen finnes i ortens språk äfven ty — 

 som är = isl. o — i st. f. a (§ 43, 1), hvarjämte i de västra 

 byarne äfven hdku ladu sdgu o. s. v. höres. På grund af alt 

 detta uppställer jag följande hypotes: det låg klart för folk- 

 medvetandet att en vokalförändring i de anförda 

 orden borde inträda; nu var emellertid tt-omljuds- 

 företeelsen jämförelsevis sällsynt, följaktligen äfven 

 o: då använde man i stället det såsom i-omljudvär- 

 kande vida allmännare e (a ce a). Altså hafva vi här 

 „kombineradt i- och u-omljud" el. v. s. w-omljud utmärkt 



