364 



nitiven förekommer jämförelsevis sällan och bildas blott af 

 nomina propria i sing, och af appellativs suffigerade form i 

 sg. o. plur. Därvid gäller följande regel: msk. nom. pr. 

 antaga -as, t. ex. kalas isaJcas jåkopas knwtas åndapas; 

 l.ikaså s g. af appell., som utmärka personer, 

 t. ex. prostas 'prostens', îsiprkvœclas 'kyrkovärdens'. F. ö ut- 

 g öres än de Isen af -s; t. ex. giiUs gubbens, gubas gub- 

 barnes, hcer^ß herrens, flikus flickans pl. flikunas, sûkn&s sock- 

 nens, béndras böndernas o. s. v. Feminina släktskapsord och 

 namn tillfoga stundom -sas; t. ex. fijusas Sofias, fåsusas 1 ) 

 fasterns o. s. v. 



§ 222. Med afseende å böjningssättet fördelas sub- 

 stantiven i målet mellan tre starka och två svaga deklina- 

 tioner. 



A. Stark böjning. 



§ 223. Hithörande substantiv utgå i sing, från den 

 gamla ackusativen — därför sakna msk. det i fspr. karak- 

 teristiska -r — , i plur. däremot från nominativen. Då ändelse- 

 vokal tillkommer, bortfalla svarabhaktivokalerna a a (§§ 70 

 o. 72) äfvensom a ur afledn.-änd. -ar; * kvarstår alltid i af- 

 ledn. -il, hvaremot det i afledn. -al -ur befintliga u dels bi- 

 behålles dels bortkastas. Ord på i och y inskjuta då 'hia- 

 tusfyllande' j (§ 91, 2). 



§ 223. Första starka deklinationen har ingen bestämd 

 ändelse i siugularis, men -ar i plur. ; den omfattar maskulina 

 och feminina. Deklinationen har vunnit i omfång genom att 

 till densamma öfverträdt några ord från andra starka och 

 första svaga dekl. (jfr § 179 C 2). 



L ) bio sow fasusas lon tis. 



