374 



KAP. IL 



Adjektiv. 



Deklination. 



§ 235. Adjektivens i fornspråket så forinrika böjning 

 är i målet upplöst, likasom förvittrad; några förstelnade re- 

 ster hafva med tiden blifvit missuppfattade — det är egen- 

 domligt att språkkänslan just inom denna ordklass blifvit i 

 så hög grad försvagad. 



Positiven och komparativen böjas endast starkt d. v. s. 

 stående såsom attribut och föregångna af obestämda artikeln 

 (§ 232) — och äfven då blott i singularis. Ändelserna äro: 

 msk. -a fmn. -m ntr. *. 



Bland dessa kan allenast a återföras till fornspråklig 

 grund: n har utfallit (§ 200 C 2 a), hvadan a<ian [som 

 kvarstår i Kronoby-, Gamlakarleby-, Nykarleby- och Närpes- 

 (ej Vörå) samt vidare i Wichterpal-, Nuckö-, Orrnsö- och 

 Runö-målen *], är den gamla ändeisen i ack. msk. sing. — 

 -m och -a däremot (likalydande i Esse o. Kronoby) samman- 

 falla med obest. art. (§ 232), hvilken följaktligen här post- 

 ponerats 2 ). Således tn störa Mr fmn. m storm hoinu ntr. 



x ) Äfven i Nyl. stundom, oftast tuggan o. störan. Esse- 

 målet har samma adj. -böjning som Ped.-Pu. 



2 ) Enskilda personer iakttaga hiatus fför detta -m. -£, t. ex. 



tn magar t/n ]qI, * so stör i tr&\. 



