387 



KAP. V. 



Verb. 



§ 254. Af verbalformer finnas i målet följande: 



1) presens infinitivt. Ändeisen är a för enstafviga verb- 

 stammar med kort rotvokal. Lång- 1. flerstafviga verb sakna 

 ändelse, medan kortstafviga ^a-afledda sådana här äfvenledes 

 bortkasta a men bibehålla j under gestalt af -i (jfr § 64, 8 ß, 

 hvarest hithörande infinitiver uppräknas). Inf. föregås van- 

 ligen af U (hsv. till) i samma fall då hsv. begagnar att och 

 östa 1. sta (fsv. afstaß) — hsv. för att. 



Anm. 1. Likadant är förhållandet äfven i Gamlakarleby 

 (Hgf § 279), Närpes (Fthl Np. p. 106), Korpo o. Houtskär 

 (Fagerlund p. 136 ff.), Estland (Fthl— Vll Es ti.— Sv. 

 Ordb.) o. Runö (Vll Ru § 138). 



Anm. 2. Af près. inf. förekommer en gen. på -w, t. ex. 

 sitabrd 'sittbräde' (Kock NA II 104, Lgr Btr. § 37, 1 n. 

 1 p. 81). Huruvida bildningar på -as — sådana som t. ex. 

 sitasbrd 'sittbräde', såmashius 'simhus' — äro härmed jäm- 

 förliga eller höra till pass inf. -as (§ 270 anm. 2), kan ej 

 afgöras. 



2) presens indicative, som — i likhet med mom. 3, 4 

 o. 5 — generaliserat 3 p. sing., lyktas på r, efter konsonant 

 på -ar; dock tillträder ingen ändelse efter l l och r, t. ex. 

 sîêil skiljer, steal stjäl, bjér bär. Utan ändelse är vidare 

 alltid ark orkar, vanligen äfven sky} säger, tr&gg behöfver. 



