396 



Emedan medvetandet om passivens rätta bildningssätt 

 och betydelse här, liksom i andra nsv. munarter, fördunk- 

 lats, så skönjes ej mera någon fullt formulerbar lag vara 

 gällande vid val mellan nu anförda ändelser, hvarjämte de 

 ofta hopblandats. Blott så mycket framgår med säkerhet, 

 att -as -ast urspr. tillhört I sv. konj. och kortstafviga starka 

 verb. Exx. på det sagda: 



mf. kalas kallas prêt, halast sup. kalast 



lipkas lyckas lypkast hpkast 



gålY\as galnas, fana - giVnast gåhyist 



anas hota ånast ånast 



mins minnas minsta minsta 



syns synas synsta synsta 



fins finnas finsta finsta 



\b(i)é([tst 



bjéras bäras bCy)œdïst 



{& bûnst 



, , , , [dr ai pst 



dras dragas drosta \ 



{& drosta 



läks lägga sig Uksta \ ~\ 



[& ïaks t a 



XUs slåss lUsta & ^ S 



{& klåsta. 



hhs 'tigga' isl. beidask près, béas prêt. o. sup. bfast d. v. s. 



kontamination af aktiv o. passiv böjning, sås 'sätta sig' är 



det isl. setjask, men böjes f. ö. aktivt: près, sâsar prêt, o. 



sup. såst — stundom äfven såsta. 



Någon gång brukas äfven imp., t. ex. ånasm mt! 

 stsåmsin pbypkar ! 



Anm. 1. Ändeisen -sta (§ 210) brukas åtm. äfven i 

 Esse och Larsmo. 



Anm. 2. Inf.-änd. -as, best. -asi (ut. pl.) användes äf- 

 ven såsom abstrakt neutralt subst,, t. ex. va a haté hsast? 



