29 



staut egendomlig- för densamma'); vid olika grumligiiet 

 skulle endast tonen och intensiteten af färgen förändas. 

 Af försök med på konstgjordt sätt (medels mastixlösning-) 

 åstadkommen grumling- framgår, att det redan vid en ringa 

 oklarhet genomgår vida mera röda och mindre blåa ljus- 

 strålar än genom naturligt vatten, så att absorptionskur- 

 van i förra fallet icke är jämförbar med någon kurva från 

 en sjö. Detta liksom ock några andra omständigheter, som 

 här förbigås, antyda att vattnets egenfärg är så mycket 

 intensivare än den färg, som härrör af det från de fint 

 uppslammade delarna diffunderade ljuset, att den senare als 

 icke kommer i fråga i bredd med egenfärgen. I detta 

 sammanhang kan också anföras en reflexion af Ule 2), hvil- 

 ken står i vidtgående öfverensstämmelse med h vad jag 

 själf observerat. Han säger, att vattenfärgen t. 0. m. vid 

 den s. k. blomningen, då vattnet är synnerligen rikt på 

 små gröna alger, knapt als förändrar sig. 



Aufsess betraktar sålunda färgen hos naturvattnen 

 uteslutande från kemisk synpunkt och kommer till följande 

 slutsats: det rena vattnet äger en Må färg; alla afvikelser 

 från detta hlå äro endast och allenast att uppfatta som^ 

 färger, hvilka tillkomma lösningar af olika substanser. Hvarje 

 vatten äger således sin specifika egenfärg. Han ansluter sig 

 sålunda till Wittsteins uppfattning. 



') Denna slutsats är alltför vidtgående och åtminstone icke 

 tillämplig på färgen hos humushaltigt vatten, hvari lerpartiklar 

 tidtals äro uppslammade. Till samma slutsats kommer man om 

 man beaktar, att tillflödet af järnhaltigt vatten och således halten 

 af det därur bildade och äfven i små kvantiteter starkt färgande 

 ferrihumatet i en och samma sjö måste variera vid olika årstider. 



■-) Loc. cit. pag. 166. 



