30 



Bland ämnen, som åstadkomma olikheter i färg-en, 

 nämnas i främsta hand de organisJca humösa ämnena, hvilka 

 hetraJctas som hufviidfaMorer härvid. Med en stigande halt 

 af dessa blifver vattnet först grönt, sedan gulaktigt grönt 

 och sintiigen brunt. Af andra på färgen värkande sub- 

 stanser nämner Äufsess kalk samt järnsalter. Det först- 

 nämda ämnet åstadkommer emellertid först i mycket stora 

 mängder en invärkan. Däremot äro järnsalterna, såsom vi 

 längre fram skola finna, af stor betydelse, emedan redan 

 endast obetydliga kvantiteter framkalla starka värkningar. 



Af ofvanstående utläggning kunna vi, synes det oss, 

 utan vidare draga den slutsats, att de stora kvantiteter 

 humusämnen, som genom vara egna och andra floder till- 

 föras Östersjön, i afsevärd grad borde invärka på vatten- 

 färgen däri och älven, om ock i mindre mån, på samma 

 faktor i Nordsjön. En uppmärksam iakttagare af färg- 

 förhållandena kan nämligen vid en resa från någon af de 

 inre städerna i landet öfver Östersjön och vidare öfver 

 Nordsjön, men i motsatt riktning observera öfvergångarna 

 inom den ofvananförda skala grönt, gulgrönt och brunt, 

 som sötvattnen enligt Äufsess antaga efter tillblandning af 

 humusämnen i mindre och större mängd. I insjöarna är 

 vattnet brunt, vid de nära mynningen af någon flod belägna 

 hamnstäderna varierar färgen från brungul till grumligt 

 gulgrön, inomskärs blir den sistnämda nyansen alt mera 

 förherskande om också intensivare, i Finska viken är den 

 ännu gulgrön, i Östersjön ljust gulgrön, i Nordsjön altmera 

 blågrön, med en desto intensivare nyans ju längre man af- 

 lägsnar sig från Kattegats mynning och ju djupare vatt- 

 net blir. 



