36 



nen under vissa omständigheter utgöra ett lämpligt ma- 

 terial. 



Enligt Ä. Mayer '^) är stagnerande kärrvatten från 

 kalkfattiga trakter brunfärgadt. Då han tillägger, att al- 

 kalirika vatten, som afrinna från kalkfattiga bärgarter, 

 också lätt färgas bruna, och förklarar detta därmed, att 

 huminsyror äro olösliga i kalkvatten och andra alkaliska 

 jordarter, så bör detta icke, eller åtminstone ej hvad de 

 i och för sig vattenlösliga hiimusämnena beträffar, tolkas 

 såsom vore deras kalkföreningar olösliga och följaktligen 

 utfalla. Mot sistnämda uppfattning kan nämligen anföras, 

 att aflagrade kalkhumater äro jämförelsevis sällsynta bild- 

 ningar, samt att de humusämnen, h vilka förekomma i in- 

 landsvatten, ingalunda utan vidare kunna identifieras med 

 de humussyror, som förefiunas i jord och därur kunna 

 extraheras med alkalier, och hvilka gifvit stöd för anta- 

 gandet om kalkhumatens olöslighet. De i våra inlands- 

 vatten förekommande humusämuena omsätta sig icke med 

 lösliga kalksalter till olösliga humater, något som jag 

 upprepade gånger varit i tillfälle att konstatera. Af ofvan- 

 anförda, för öfrigt otvifvelaktigt riktiga observation, att 

 kalk och andra lösta alkaliska jordarter i hydratform göra 

 humussyror olösliga, följer nämligen ingalunda, att orsa- 

 ken till frånvaran af färgande humusämnen i vatten, som 

 rinner öfvei- en kalkrik (riktigare kalciumkarbonatrik) grund, 

 nödvändigtvis måste bero på att dessa ämnen blifva olös- 

 liggjorda. 



Enligt försök af Wollny -) befordras nämligen för- 



') „Die Bodenkunde" i Lehrbuch der Agrictdturchemie II, 1, 

 pag. 75 (1901). 



^) Die Zersetz, der org. Stoffe und die Humusbildungen, pag. 

 131, 133, 140, 161 (1897). 



