38 



disponibla för humusämnena (humassyrorna), hvilka därför 

 visa sig indifferenta mot en oxidation. 



Ofvanstående bör emellertid ej tolkas så, att de vat- 

 tenlösliga humusämnena icke till någon del och under inga 

 förhållanden skulle kunna oxideras, i synnerhet sommar- 

 tid under den långa vägen ned till hafvet. Särskildt borde 

 detta kunna vara möjligt i sådana jämförelsevis alkalirika 

 yatten, där katjonerna ej disponeras af mineralsyrejoner 

 utan kunna bringa humuskomplexerna i jontillstånd eller, 

 såsom vi i dagligt tal säga, åstadkomma saltbildning med 

 humussyrorna. Under beaktande af att de fria humussy- 

 rorna synas, äga en mer eller mindre antiseptisk karaktär, 

 hvaremot deras sammansättning borde göra dem lämpliga 

 till näringsmedel för lägre organismer (hvarom mera längre 

 fram), ville vi blott lägga hufvudvikten vid den åsikt, att 

 om en mer eller mindre fullständig oxidation äger rum, så 

 sker den å ena sidan hufvudsakligen endast i närvara af 

 en för humatbildnmg nödig mängd haser, och förmedlas den 

 å andra sidan af därför lämpliga organismer. Följande för- 

 sök visa nämligen, att humusämnena äro rätt beständiga 

 vid rent kemisk oxidation, t. o. m. mot syre in statu na- 

 scendi. Som syrekälla användes kaliurapermanganat i sur 

 lösning, som bekant ett af de på organiska ämnen mest 

 energiskt värkande oxidationsmedel; som försöksobjekt tje- 

 nade vatten dels från Vanda å, dels från Loj o sjö. För= 

 söken utfördes sålunda, att i 100 cm^ af vattnet, som blif- 

 vit försatt med 2 cm^ ren konc. svafvelsyra, syreförbruk- 

 ningen på vanligt sätt ^) bestämdes medels S'loo normal 

 Xil/nOi-lösning under kokning. Därefter försattes en större 



') Jfr. t. ex. O. Asdian, Kort handledning i kemisk analys af 

 dricksvatten, pag. 21. 



