44 



hafsvattnet. Utom de till sammansättningen kolhydratlik- 

 nande humusämiiena och däri äfven ing-ående, lösliga kyäfve- 

 haltiga (albuminatlikuande) substanser äro i hafsvattnet 

 också närvarande för lifspi:ocessens funktioner lämpliga 

 salter. Det är därför sannolikt, att dessa humusämnen icke 

 allenast i närheten af flodernas mynningar, utan också då 

 de, medföljande hafsströramarna, föras till aflägsnare och 

 djupare delar af hafsbassinerna, främst Östersjön, men hvar- 

 för icke också Nordsjön och vissa delar af Atlantiska haf- 

 vet, åtminstone till en del och trots den starkare utspäd- 

 ningen kunde tjena där befintliga organismer till näring. 



Hypotesen att de rikhaltiga kvantiteter hurausämnen, 

 hvilka från därtill gränsande länder tillföras det baltiska 

 hafvet, skulle undergå den nödvändiga och fciktiskt skeende 

 oxidationen på Mologisk väg, förefaller oss sålunda ganska 

 sannolik. Men oberoende af om man vill ansluta sig till 

 denna uppfattning eller icke, kan man på följande grunder 

 svårligen förneka humusämnenas stora biologiska betydelse. 

 Vid deras oxidation uppträder som slutprodukt koldioxid, 

 hvars mängd naturligtvis står i proportion till den ursprung- 

 liga kvantiteten humusämnen. Denna blir sedan i sin tur 

 ett näringsmedel för de syntetiskt arbetande organismerna. 

 Följaktligen lämna humusämnena ett synnerligt viktigt ma- 

 terielt tillskott till assimilafionsprocessen hos de vegetabiliska 

 planktonarter, hvilka med synnerligt stor individ- och form- 

 rikedom uppträda i hafven och som i si^i tur utgöra det 

 nödvändiga vilkoret för andra planktonformers samt högre 

 vattendjurs och fiskars existens, hvilkas väsentliga föda de 

 utgöra. Emedan icke obetydliga mängder i hafsvattnet 

 upplöst kolsyra ständigt under karbonatbildning öfvergår 

 i „oorganisk" bindning, och undandrages assimilationen, så 

 sörjer naturen genom tillförseln af de upplösta humusäm- 



