49 



för humusämnena så jämförelsevis lätt undergå en så vidt- 

 gående oxidation. Denna måste åstadkommas på ett af de 

 tvänne sätt, som öfverhufvud äro möjliga, nämligen genom 

 tillhjälp af luftens syre eller genom oxiders reduktion. 



Om vi först taga till tals den senare möjligheten, så 

 är väl ferrioxiden (såsom tillhörande hydroxid, silikat, fosfat 

 •o. s. v.) den enda metailoxid, som härvid kan komma i 

 fråga. För att få någon uppfattning härom, anstäldes nå- 

 gra försök. Vanlig, genom utfällning med ammoniak be- 

 redd ferrihydroxid upphettades i tillsmälta rör tillsammans 

 med det humusrika vattenledningsvattnet i Helsingfors först 

 under fyra timmar till 100°, därefter lika länge till 125°, 

 slutligen till 150° (också 4 timmar). Efteråt kunde livar- 

 Icen i vattnet eller i hotten fällning en i de tre profven före- 

 Jcomsten af ferro förening ar påvisas. Försöken visa således 

 att kolloidal ferrioxid, såsom den föreligger i den s. k. 

 ferrihydroxiden, under dessa förhållanden och oaktadt tryck 

 och förhöjd temperatur samvärka, icke reduceras af de 

 lösta humusämnena. 



Helt annorlunda förhåller sig det ferrihumat, som ut- 

 faller från Vandavattnet vid tillsats af ferrisalt. Genom 

 mag. Zilliacus' tillmötesgående erhöll jag «n betydlig kvan- 

 titet af en sådan fällning, hvilken erhållits vid de vatten- 

 reningsprof, som i större skala på hösten 1905 utfördes 

 vid vattenledningsvärket i Gammelstaden; analyserna af 

 densamma anföras i 3 afd. af detta arbete. Som fällnings- 

 medel hade ferrisulfat auvändts. Denna fällning, en brun- 

 grå massa med en egendomlig lukt åt säf, densamma som 

 ofta skönjes vid stränderna af våra insjöar, hade blifvit 

 utfäld någon tid innan jag erhöll den, men bevarats vid 

 den låga temperatur, som herskar hos oss i slutet af okto- 

 ber. Emedan det använda ferrisulfatet innehöll ferrosalt, 



