51 



ganismer, därom gifva de relaterade försöken eu tydlig 

 flngervisning. 



Ofvanstâende försök bekräfta likaså, åtminstone del- 

 vis den nppfattning, som uttalats af den om studiet af hit- 

 hörande förhållanden så förtjente forskaren Stapfe). Ur 

 dennes framställning framgår, att afsättningen af sjö- och 

 mj'rmalmer hufvudsakligen äger rum i nordligare och kal- 

 lare trakter; isynnerhet utmärka sig Skandinavien och 

 Finland, således Fennoscandia enligt W. Ramsay, härige- 

 nom. Då förekomsten af kärr, myrar och mossar också 

 äro synnerligt allmänna inom detta geologiska gebit, så kan 

 en sammanhörighet mellan dessa bägge fakta förutsättas. 

 Vidare framhåller Sta2jf, att de flesta och största torf mos- 

 sar förekomma i trakter, hvarest sand, rullstens- och kross- 

 stensgrus samt sandsten råder, och detsamma gäller om 

 sjö- och myrmalmerna. A ena sidan är det den fint för- 

 delade beskaffenheten af bärgartsmaterialet, och å den an- 

 dra den rikliga tillgången på lösta humussyror, som vid 

 järnets (och «andra oorganiska beståndsdelars) upplösning 

 och koncentration i det bortrinnande vattnet utgöra de 

 väsentliga faktorerna. Att äfven de i gruset ingående 

 geologiska bärgsarternas beskaffenhet spelar en väsentlig 

 roll, är helt naturligt. Enligt Stapf kan man ej vänta sig 

 någon betydande limonitbildning i trakter med en bärg- 

 grund af granit, sammansatt af ortoklas, kvarts och svå- 

 rare vittrande glimmer. Annat är förhållandet om bärg- 

 arten består af mera basiska mineral, särskildt om de äro 

 kisförande, hvilken sista omständighet likväl synes oss äga 

 en underordnad och mera lokal betydelse, med hänsyn till 

 den därvid lätt uppkommande svafvelsyrans upplösande 



ij Järnkontorets annaler 1865. sid. 69, 71, 73, 75 etc. 



