53 



gande granitisk beskaffenhet, emedan kärrmarkernas (hvit- 

 mossarnes) växter erfordra ett på närsubstanser, syunerli- 

 gast kalk, fattigt vatten (Wollny) '). Bestode den näm- 

 ligen af kalksten eller af bärgarter, som lätt till vattnet 

 afgåfve basiska beståndsdelar, så skulle humusämnena un- 

 dan för undan oxideras, växtligheten vore en annan, det 

 stagnerande vattnet skulle bilda en vanlig sjöbassiu, i hvil- 

 ken möjligheten för sphagnumarternas utveckling och tref- 

 nad icke förefunnes. 



Ofvanstående synes vid första påseendet stå i strid 

 med Stapfs uppfattning, att grönstensartade bärgarter skulle 

 gynna, ja vara nödvändiga för sjö- och myrmalmernas bild- 

 ning. Detta är likväl icke händelsen, om vi taga i betrak- 

 tande, å ena sidan att de sistnämda bärgarterna äro lätt 

 angripbara, och för det andra att denna angripbarhet just 

 betingas af att de lätt afgifva basiska beståndsdelar till 

 det humushaltiga vattnet, som de komma i beröring med. 

 Förefinnas dylika mineralämnen i vattnet, så antaga humus- 

 ämnena genom lämpliga lägre organismers intensiva värk- 

 samhet sådana högre oxidationsformer, att de än lättare 

 kunna angripa nya partier af gruset, upplösa vidare be- 

 ståndsdelar därur, hvilka sedan aflägsnas och afsättas an- 

 norstädes. Äfven här spela orsak och värkan in i hvar- 

 andra på ett sådant sätt, att man har svårt att skilja dem 

 från hvarandra, liksom det vid en omsättning mellan ett 

 oxiderande ämne och ett annat som reduceras är omöjligt 

 att afgöra, om oxidationen eller reduktionen är hufvud- 

 reaktionen, emedan den ena ömsesidigt betingar den an- 

 dra, men också framträder som en följd af den andra. 

 För öfrigt är gentemot Siapf att anmärka, att grönstens- 

 artadt material har kunnat som grus blifva transporteradt 



') Ibid. sid 211. 



