54, 



in på områden med granitartad bärggrund och följaktligen 



också där undergå en mer eller mindre lätt skeende sön- 

 derdelniug. 



Yi kunna sålunda göra oss följande sannolika före- 

 ställning om de lösta humusämnenas geologiska invärkan, 

 som är kraftigast, i händelse materialet föreligger som 

 grus. Då de förstnämda komma i beröring med i våra 

 vanliga bärgarter förekommande Silikaten, så åstadkomma 

 de humussyror, hvilka t. ex. på grund af att de bildats på 

 sådana ställen, där de ha riklig tillgång på luftsyre. äro 

 starkare oxiderade och syrerikare, det första angreppet på 

 de friska mineraldelar de komma i beröring med. Härige- 

 nom upptager humuslösningen baser, hrarefter bakterier 

 begynna gro och i större mängd utvecklas i densamma. 

 Samtidigt öfvergå vidare kvantiteter af de upplösta humus- 

 ämnena i en mera oxiderad form. Lösningen blir härigenom 

 under sin väg neråt altmera egnad att kraftigt angripa nya 

 mineraldeler och ur dem upptaga baser. En del af dem. 

 hufvudsakligast ferriföreningarna, kunna sannolikt numera 

 också på rent kemisk väg. under reduktion till ferroför- 

 eningar, åstadkomma en vidare oxidation af humussyrorna ^), 

 som delvis öfvergå i kolsyra medan kväfvet bildar ammo- 

 niak 2), tvänne agenser, som kraftigt sönderdela friska si- 

 likater, det senare i form af kolsyrad ammoniak. Små- 

 ningom undergår, förmodligen under medvärkan af luft- 

 syret, som ju kan förefinnas också på större djup under 

 de öfre lagren af marken, hela mängden af humusämneu 



') Enligt Beyerink skall reduktionen icke förmedlas af mikro- 

 organismer [v. Bemmelen. Zeitschr. anorg. Chem. 22. 340 (1900)]. 



-) Angående ammoniakens ovanligt stora upplösande invär- 

 kan på bärgarternas silikater jfr. Dietrich, Journ. prakt. Chem. 74. 



129 (1858). 



