00 



■en så vidt gående oxidation, att de organiska beståndsde- 

 larna blifva färglösa. Men däremot är oxidationen, för- 

 modligen på grund af att bakteriernas värksamhet aftager 

 mot djupet, att tillräckligt med sönderdelade ferrioxidmi- 

 neral ej påträifats, eller att syrehalten i den här tillgäng- 

 liga luften betydligt förminskas och ej mera förmår utöfva 

 ^in värkan, sällan så fullständig, att en total oxidation af 

 all humussubstans skulle äga rum. För min del har jag 

 nämligen, bland flere hundratal af mig undersökta prof, ej 

 påträffat ett enda kall- eller brunnsvatten, hvari det — 

 att döma af syreförbrukningen — icke skulle finnas orga- 

 niska ämnen, rester af humusämnen, hvilka nu framträda 

 som „krensyra" och „apokrensyra" (liksom Berzelius' käil- 

 syra och källsatssyra sammelnamn för ett antal svärd efl- 

 inerbara produkter af humusäranenas längre gångna oxi- 

 dation). 



De i det föregående antydda särskilda faserna af 

 liumussyrornas upplösande invärkan, hvilken motsvaras af 

 en samtidigt skeende oxidation af dem själfva, äro ej att 

 uppfatta som isolerade reaktioner, utan ingripa de utan 

 tvifvel i hvarandra, äfven om på olika djup under jord- 

 ytan den ena eller den andra är förherskande. Att de 

 ingalunda utesluta en på rent kemisk omsättning baserad 

 invärkan af andra geologiska agenser, såsom t. ex. den 

 i svafvelkishaltiga bärgarter ställvis uppträdande svafvel- 

 syrans kraftigt sönderdelande värkan, torde ej särskildt 

 behöfva ytterligare påpekas. 



I vissa fall, såsom t. ex. vid „ortstens" -bildningen och 

 den därmed förknippade uppkomsten af s. k. .Mysand", 

 äro humusämnenas upplösande förmåga synnerligt påfal- 

 lande. Samma processer, hvilka i bärggrunden ske under 

 långvarig invärkan af det ursprungliga humusrika dagvatt- 



