23 



Att vattnets färg" icke är någon enkel funktion af 

 hvarken dess temperatur, salthalt eller vattendjupet, fram- 

 träder med all önsklig tydlighet redan af de erfarenheter, 

 till hvilka man kom under den 1889 juli — november före- 

 tagna planktonexpeditionen i atlantiska oceanen. O. Krüm- 

 mel 1), som sammanstält expeditionens resultat, angifver att 

 i öfverenstämmelse med Springs uppfattning förekomsten af 

 fasta partiklar utöfvar ett afgjordt inflytande på vatten- 

 färgen, som kan uttryckas genom dén allmämia satsen: ju 

 genomskinligare vattnet är, desto blåare är hafvet, ju 

 mindre genomskinligt åter, desto mera tilltager den gröna 

 nyansen. 



Dä afsättuingen af det finaste slammet är beroende 

 af vattentemperaturen, detta sker nämligen vida hastigare 

 i varma än i kalla zoner af världshafvet, så blifva härige- 

 nom de gröna färgtonerna i de nordiska hafven förklarliga, 

 utan att man likväl kan tillägga temperaturen den afgö- 

 rande rollen vis à vis vattenfärgen. Laboratoriiundersök- 

 ningar af Spring'^) visa, att förekomsten af ytterst fint 

 fördelade oorganiska partiklar äfvensom lägre organismer 

 kan åstadkomma en grön färg, hvarjämte en kalkhalt hos 

 vattnet kan äga inflytande härpå. 



Redan år 1848 hade St. Claire-Deville ^) funnit, att 

 indunstningsåterstoden af det blåfärgade yt vattnet frän 

 Schweitz och Jura visade en hvit färg, medan grönfärgadt 



1) Geophysikalische Beobachtungen der Plankton-Expedition 

 der Humboldt-Stiïtnng 1899 Bd I. C. pag. 97. Jfr. också kartan H. 

 i samma uppsats. 



*) Bull. acad. de Belgique 1883, Tom. 5, pag 5.5; 1886 Tom. 

 12, pag. 814. Jfr. också v. Hasenkampf, Die Farbe der natürlichen 

 G-ewässer. Ann. f. Hydrographie u. marit. Meteorologie 1897. 



3) Ann. chim. phys. 23, 32 (1848). 



