20 



110 — 120°, som användes vid torkningen; 2) salt af sådana 

 metaller, hvilka vid g-lödg"ningen skulle ötVergå i ett annat 

 valensstadium än det ursprungliga, med ty åtföljande vikts- 

 förändring för den återstående kvantiteten oorganiska äm- 

 nen; 3) sulfater i större mängd, hvilka i beröring med 

 glödande organisk substans kunde reduceras till sulfider, 

 eller karbonater samt nitrater, hvilka vid upphettning un- 

 derginge sönderdelning; slutligen kunde 4) oorganisk sub- 

 stans, särskildt klorider, förflyktigas genom oaktsamhet vid 

 de organiska substansernas förbränning i). Vid analys af 

 sjö- och flodvatten spela momenten 1), 2) och 3) helt sä- 

 kert en underordnad roll, i händelse järnhalten och sul- 

 fatens mängd, såsom i förevarande fall, endast är obetyd- 

 lig. Beträffande mom. 4) kan åter framhållas, att man ge- 

 nom att glödgningen utföres så, att lågan icke under en 

 längre tid får träffa samma ställe af platinaskålen, utan 

 beskrifva en roterande bana under densamma, kan till ett 

 minimum nedbringa förlusten genom kloridernas förflykti- 

 gande. 



På grund häraf lades glödgningsförlusten till bas för 

 beräkningen af organisk substans. Då man ej med säker- 

 het känner afflödet för hvar och en särskildt af de i ta- 

 bellen å sid. 18 nämda sju större floderna i Finland, och 

 i betraktande af att glödgningsförlusten endast obetydligt 

 varierar, på ett enda undantag när, nämligen Torneå 

 elf, hvilken för öfrigt erhåller tillflöden också från Sverige, 

 så hafva vi beräknat den organiska substansen utgående 



^) Karbonatens öfvergång i oxider tages härvid ej i betrak- 

 tande, emedan arbetssättet vid bestämningen var sådant, att den 

 färglösa oorganiska saltmassan efter glödningen behandlades med 

 ammoniumkarbonatlösning, som indunstades, hvarefter återstoden 

 försiktigt upphettades. 



