14 



humaten äro egnade att spela en roll vid bildningen af 

 sjömalmerna. 



Tilläggas må j^tterligare, att en serie försök blifvit 

 igångsatta, hvilka afse att i liten skala efterlikna sjömal- 

 mernas bildning. Huriivida dessa försök skola krönas med 

 framgång, är tillsvidare tvifvelaktigt, ty svårigheterna äro 

 stora, kanske oöfvervinnliga. Yid laboratoriiförsök stå en- 

 dast inskränkta volymer till experimeutatorns förfogande, 

 hvarför järnsalternas koncentration blii^ öfverhöfvan stor. 

 Vidare får man vid användning af de vanliga järnsalterna 

 — tillsvidare hafva ferriklorid, ferriacetat och ferrosulfat 

 användts — räkna med en i naturen icke förefintlig fak- 

 tor, nämligen att man jämte järnjonerna tillför lösningen 

 saltets syrejou, som framkallar bildningen af ett motsva- 

 rande antal vätejoner, d. v. s. det bildas samtidigt fri syra, 

 hvilken trots den ringa utspädningen kunde menligt in- 

 värka på de organismer, h vilka åstadkomma järnhumatets 

 förvandling till ferrihydroxid. För att undgå denna svå- 

 righet, utfördes jämsides också prof med ferrobikarbonat- 

 haltigt vatten. Vidare kunde hinder uppstå däraf, att de 

 malmbildande organismerna icke äro kända till sin art, än 

 mindre till sina existensvilkor; då man tillför försökslös- 

 ningarna ett material, som sannolikt innehåller dem — här- 

 till har användts färskt bottenslam jämte små kvantiteter 

 af mekaniskt sönderdelad järnmalm från en järnmalmsfö- 

 rande sjö, Liesjärvi i Tammela — så införas tillika en 

 mängd andra organismer, hvilka kunna inkräkta på och 

 kanske helt och hållet undertrycka utvecklingen af de 

 egentliga järnmalmsbildande fröna. Slutligen är att märka, 

 att järnmalmsbildningen tager långa tider i anspråk, ty er- 

 farenheten visar att de järnmalmsförande sjöarna kunna 

 beskattas endast med mellanrum af 20, 30 t. o. m. 50 år. 



