12 



ferristadiet hade bildat med vattnets humusämnen, samt 

 att den resulterande, bruna ferrih3'droxiden i järnmalmen 

 vore framkallad af en sekundär, långsamt förlöpande oxi- 

 dation af denna primära produkt. 



De för utredning af denna fråga anstälda försöken 

 jäfvade emellertid denna uppfattning. Den mörkare fär- 

 gen hos de inre partierna af vissa sjö- och myrmalmer, 

 hvilka undersöktes i denna riktning, visade sig genom- 

 gående bero på en större manganhalt hos dessa malmer ^). 

 Emellertid måste betingelserna för bildning af humusjärn, 

 i enlighet med hvad ofvan i korthet framhållits, förefinnas 

 i flertalet af våra sjöar, hvilka erhålla tillflöden från järn- 

 haltiga källor. Jag hänvisar i detta afseende till en se- 

 nare angifven utförligare relation härom. Fasthåller man 

 därför vid denna från kemisk synpunkt mycket plausibla 

 förutsättning, så kommer man till den slutsats, att de för- 

 eningar, hvilka bildas ur de upplösta järnsalterna i källor- 

 nas tillflöden och humusämnena i sjöarnas vatten, måste 

 spela en viss roll vid sjömalmernas bildning, en uppfattning, 

 som tidigare ej blifvit tagen i betraktande. 



För att pröfva riktigheten af denna hypotes under- 

 kastades ett fyratiotal prof af sjö- oeh myrmalmer 2) ana- 



1) I detta sammanhang kan omnämnas, att ren, konc. saltsyra 

 (sp. v. 1,12) utgör ett känsligt reagens på förekomsten af viangan i 

 sjö- och myrmalmer. Omskakas den groft pulveriserade malmen med 

 syran, så färgas lösningen redan vid en viss mindre manganhalt 

 genast mörk, i genomgående ljus röd till rödviolett, hvaremot den 

 i annat fall visar ferrikloridens vanliga ljusgula färg. I förra fallet 

 förmärkes dessutom, vid små manganmängder först vid uppvärm- 

 ning, klorens skarpa lukt. 



-) Dessa prof erhöllos från Geologiska kommissionen i Fin- 

 land och ber jag af denna anledning få uttala min tacksamhet till 

 Direktor J. J. Sederholm och Dr. Benj. Frosterus. 



