77- 



endast tvänne hufvuciafdelD ingår, nämligen 1) humusämnen, 

 som äro olösliga i alkaliska vätskor och småningom öfvergå 

 i humussyror, samt 2) humussyror, som lätt upplösa sig i 

 alkalier. Till de sistnämda böra väl också räknas de i 

 vatten lösliga humussyrorna, förut kallade „källsyra" (kren- 

 syra) och „källsatssyra" (apokrensyra). 



På grund af sammansättning och egensJcaper måste 

 således de af oss undersökta, vattenlösliga och hrunfärgade 

 organiska ämnen^ hvilka allmänt förekomma i våra sötvat- 

 ten, höra till humussyrornas stora grupp. De utfällas ej af 

 saltsyra, äfven om operationen sker i lösningar med större 

 koncentration. Följaktligen äro de i och för sig vatten- 

 lösliga, en omständighet, hvartill vi i fjärde delen af detta 

 arbete återkomma. Häruti skulle de således likna de äm- 

 nen, hvilka tillhöra källsyrornas under af delning af humus- 

 ämnena, som till sammansättning för öfrigt också är nära 

 öfverenstämmande med de förras ^). Likväl skulle jag be- 

 stämdt taga afstånd från att identifiera de förra, som re- 

 presentera ett vida tidigare stadium af humiflkationspro- 

 cessen, med källsyrorna, hvilka resultera vid en mycket 

 längre gången oxidation. Snarare skulle de, hvad den 

 kväfvefria hufvudkontingenten af deras beståndsdelar be- 

 träffar, kunna jämställas med vissa vattenlösliga hydroly^ 

 seringsprodukter af polysackaridernas klass. 



^) Under beaktande af den vid tidigare analyser använda 

 höga torkningstemperaturen för humusämnen (jfr. sid. 63), torde 

 också kren- och apokrensyra i själfva värket erhålla en annan kol- 

 och vätehalt än den å sid. 62 ofvan angifna. 



