106 



med samma skärpa däraf, att mera koncentrerade alkaliska 

 lösningar vid tillsats af syror låta humusämnena utfalla i 

 form af flockiga, i alkalier ånyo lösliga fällningar. 



H vad till först förmågan att sammanträda med baser 

 beträffar, så har Qvist *) tidigast uttalat den åsikt, att vid 

 invärkan af vissa baser, såsom ferrihydroxid och alumi- 

 niumhydroxid, magnesium- och kromihydroxid, på vatteu- 

 ledningsvattnet i Helsingfors kemiska krafter göra sig 

 gällande vid den affärgning, som han dä kunde konstatera, 

 men hvilken icke inträdde vid vattnets försättande med 

 den indifferenta kiselsyran. Själf har jag på grund af lik- 

 nande resultat tidigare ^j anslutit mig till samma uppfatt- 

 ning. Utom de nämda hydroxiderna åstadkommo bly- och 

 zinkhydroxid en affärgning af vattnet, hvaremot kalium-, 

 barium- och kalciumhydroxid icke invärkade i denna rikt- 

 ning vid vanlig temperatur, uppvärmdes däremot de med 

 kalcium- och bariumhydroxid i öfverskott försatta vatten- 

 profven c:a en half timme, så bildades i hvardera en floc- 

 kig, gulfärgad fällning; det existerar således ett slags 

 olösliga, basiska salt af barium och kalcium, dock är att 

 märka att filtratet ej var fullständigt färglöst. Af intresse 

 var vidare, att om kolsyra inleddes i det prof af vattnet, 

 som innehåll den vid upphettning med kalciumhydroxid er- 

 hållna gula fällningen, så antog vattnet efter all kalks ut- 

 fällning åter samma tydligt gulaktiga färg, som före för- 

 söket. Häraf drog jag den slutsats, att de färgande sub- 

 stanserna äga karaktären af svaga syror, hvilkas styrka 

 understiger kolsyrans och således ungefärligen torde vara 

 jämförbar med fenolernas. 



') Tekn. fören. i Finland förh. 1897, pag. 152. 

 '-) Teknikern, Bd. X, pag. 208 (1900). 



