113 



Af största intresse var följande fösök, som anstäl- 

 des för att utröna, huruvida humiishalten i vattenled- 

 nings vattnet deltager i bildningen af mangani- resp. man- 

 gandioxidhydratet. För ändamålet försattes 2 prof à 1 liter 

 destiUeradt vatten med l,o resp. 2, o cm^ af samma mangan- 

 klorurlösning, hvarefter små portioner af de mörka bild- 

 ningar, som observerats och utvuxit i de förra profven. 

 infördes. Profven sattes i maj 1905. Den 20 november 

 1905 befanns hvartdera profvet lika klart som förut. Nå- 

 gra svarta manganföreningar hade icke uppträdt. Profvet 

 upprepades senare under alldeles lika förhållanden för öf- 

 rigt, utom att litet af den mörka massa inympades, som 

 (se ofvan) hade bildats tillsammans med och pä i profvet 

 infördt mangankarbonat. 



Häraf synes mig med en viss sannolikhet framgå, att 

 vid den ofvan relaterade, af vissa små organismer framkal- 

 lade bildningen af högre manganJiy dr oxider humussyrorna 

 i vattnet spela en viss roll. 



f. Ferrihumatets sönderdelbarhet genom alkalier 

 och alkalikarbonater. 



Belysande för frågan om humusämnenas kemiska ka- 

 raktär äro vidare följande försök. 



Behandlas ferrihumaten — synnerligart medan de ännu 

 äro i fuktigt tillstånd men också i torr form — med ut- 

 spädda alkalier eller alkalikarbonater, så färgas lösningen 

 hastigt brun och fällningen antager, från att ha varit kor- 

 nig, ett flockigt utseende. Eedan 2-procents natronlut och 

 5-procents sodalösning åstadkomma dessa förändringar. 



slam, och det oaktadt är det ej ovanligt, att finare kvlrör däremel- 

 lan förstoppas. 



