132 



mindre har man skäl att antaga, att sä är fallet i ett iu- 

 sjöYatten. Man kommer antagligen sanningen närmast, då 

 man antager, att mankot på mineralsyror ursprungligen, 

 åtminstone till en del, hade varit utfyldt med de i stor 

 mängd i båda vattnena närvarande organiska syrorna. Bland 

 dylika med öfverskottet af baser (alkalier och alkaliska 

 jordarter) förenade syror komma närmast i fråga de högre 

 oxiderade och starkare acida, färglösa organiska substan- 

 ser, hvilka icke kunna utfällas med ferriklorid utan kvar- 

 blifva i det ofärgade filtratet (sid. 139). Däremot befinna 

 sig de egentliga humussyrorna, utom en ringa vid järn- 

 och aluminiumoxid till kolloidalt lösliga komplexer bunden 

 mängd, till största delen i fritt tillstånd (jfr. sid. 37). 



Liknande förhållanden kunna konstateras också i an- 

 dra af de undersökta vattnen, synnerligt tydligt i Kalaton- 

 vattnet, men också i Lojovattnet. Huruvida det tillkom- 

 mer alla insjö vatten, som uppvisa en större halt af orga- 

 niska ämnen, är svårt att afgöra, dock peka de analyser, 

 hvarigenom detta kan klargöras, i denna riktning. 



Yid tillsats af ferrikloridlösning (vi använde sådan 

 som innehöll O.os g FeCl^, pro 1 cm^) äger nu genast en 

 förening mellan humusänmena och järnet rum. Oberoende 

 af om en sådan ferrikloridmängd blifvit tillsatt, som genast 

 åstadkommer utfälluiug, kan nämligen en tydlig färgför- 

 ändring omedelbart iakttagas, hvilken emellertid först efter 

 en mätbar tid når det slutliga djupet i nyansen. Detta 

 framgår däraf att då vid en försöksserie af 5 prof Hel- 

 singfors' vattenledningsvatten à 1/2 1 försattes med 0,2, 0,3, 

 0,5, 0,8 och 1,0 cm^ af ferrikloridlösning, så inträdde en 

 starkare färgning af vattnet genast efter tillsatsen, men 

 tiDtog den märkbart inom den första timmen i de prof. 

 där utfällning ej ägde rum. Ett nytt lika stort prof, som 



