133 



c:a 1 timme senare blifvit försatt med l,o cm^ FeCl^-löa- 

 ning, visade efter 8 minuter den färg-, som blifvit stabil 

 hos det förut satta profvet med 0,3 cm^ af lösningen, och 

 först efter V2 timme hade färgen nått det djup, som det 

 förra profvet med l,o cm^ af ferrikloridlösningen visade. 



Häraf framgår att bindningen mellan humusämnena 

 och den basiska beståndsdelen af ferrikloriden icke försig- 

 går momentant utan endast småningom, ty något skäl för 

 den uppfattningen, att en humusförening först skulle bil- 

 das, hvilken senare under färgförändring skulle hydrolyse- 

 ras, föreligger icke. 



Ställer man sig beträffande de uppkommande huma- 

 tens natur på en rent kemisk ståndpunkt, så skulle man, i 

 betraktande af att utfällningen är beroende af en viss be- 

 stämd mängd af ferrikloriden, kunna förklara fällningens 

 utebUfvande vid en otillräcklig mängd af fällningsmedlet 

 genom antagandet, att lösliga dubbelsalt af järn- och al- 

 kali- resp. jordalkahmetall uppkomma. Det faktum, att 

 fällningen likaledes uteblifver, då fällningsoptimum öfver- 

 skrides kunde åter bero på bildning af basiska humater af 

 järn i oxidformen. Men härmed vore egentligen föga vun- 

 net, i betraktande af det faktum, att sådana lösningar af 

 ferrihumat, hvilJca erhållits vid tillsats af för små eller för 

 stora ferrikloridmängder, Tcunna fås att utfalla genom till- 

 sats af små kvantiteter af syror, baser och salter, med ett 

 ord af eWktrolyter. Beroende af halten af ferriförening i 

 vattnet samt den tillsatta elektrolytmängden skedde utfäll- 

 ningen mer eller mindre raskt och fullständigt. Följande 

 försöksserier lämna upplysning härom. 



I. Från ett prof af en starkt färgad ferrihumatlös- 

 ning, beredd genom tillsats af 2 cm^ af den vanligen an- 

 vända ferrikloridlösningen till Helsingfors vattenlednings- 



