136 



roende af om de innehålla för mycket eller för litet ferri- 

 klorid, eller om de stått en längre eller kortare tid. Detta 

 var till en början egnadt att stödja den uppfattning, att 

 alkalierna i det humushaltiga vattnet vore orsaken till att 

 ferrihumatet icke afskiljdes, i enlighet med den af Adolf 

 Maijer uttalade uppfattningen (jfr. sid. 128). Men mot 

 bakgrunden af nedanstående vidare försöksresultat håller 

 denna uppfattning ej sträck. 



Till först försöktes att genom tillfogande af små kvan- 

 titeter natronlut, som droppvis tillsattes, ånyo bringa de 

 genom syretillsatsen (se ofvan) utfälda ferrihumaten i lös- 

 ning. Detta var emellertid icke möjligt, oaktadt hydroxi- 

 den tillfördes till alkalisk reaktion. Ferrihumaten Mlda 

 således icke några lättlösliga dubbelföreningar med aïkalier. 



Tvärtom kunde det genom andra försök visas, att en 

 utfällning af det i lösning varande ferrihumatet ägde rum 

 äfven vid tillsats af små Icvantiteter natronlut: 



I. En blandning af 2, o cm^ ferrikloridlösuing till 1 

 1 vattenledningsvatten gaf, försatt i portioner af 100 cm^ 

 med 1 resp. 2 droppar 10-procentig natronlut, genast en 

 fällning; denna var ganska brunröd, utan att dock bestå 

 af ferrihydroxid. 



II. Af ferrihuraatlösningen 2,o cm=^ FeCl-i på 1 liter 

 försattes prof à 100 cm^ med 2 droppar af följande lös- 

 ningar: 



1) 2 droppar 10-procentig ammoniaklösning ; 



2) 2 „ „ sodalösning; 



3) 2 „ „ kalciumkloridlö suing; 



4) 2 „ „ blyacetatlösning ; 



5) 2 „ „ bariumkloridlösning; 



6) 1 cm 3 '750-natriumkloridlösning. 



