138 



ständig, äfven om profven fingo stå i flere dagar, emedan 

 filtratet efter fällningens affiltrerande alltid visade sig vara 

 färgadt, om också icke i samma mån som det ursprungliga 

 vattnet. Häraf kan man, synes mig, draga den för prak- 

 tiskt bruk kanske användbara slutsats, att en väsentlig 

 aifärguing kan åstadkommas äfven med mindre mängder 

 ferriklorid än den vanliga, blott man genom tillsats af små 

 kvantiteter af lämpliga lösliga salter, såsom natriumklorid, 

 sörjer för att utfällningen senare äger rum. 



Då alla de använda tillsatserna äro elektrolyter, kunde 

 den slutsats ligga nära tillhands, att man i de skildrade 

 fallen hade att göra med en genom joner framkallad koa- 

 gulering af en hydrosol, på samma sätt som t. ex. Wliitney 

 och OJjer 1) funnit, att en kolloidal lösning af arseniksulfid 

 utfällas af syror, baser och salter. Likväl blir jämförel- 

 sen därigenom haltande, att liksom det för utfällning af 

 hela humussyremängden erfordras alldeles bestämda, inom 

 skäligen trånga gränser liggande kvantiteter ferrisalter, så 

 åtskiljes ej häller hela mängden humater genom hvilka små 

 jonmängder som hälst, utan erfordras härtill tillsatsen af 

 en viss kvantitet af jonerna. Häraf synes mig alldeles 

 tydligt framgå, att utfällningen ingalunda är en enbart fy- 

 sihalisTc process, utan att JcemisTca Tcrafter mycket värhsamt 

 spela in, hvilket äfven genom andra, tidigare nämda fakta 

 blifvit ganska sannolikt. 



Äfven det faktum, att salter med större svårighet 

 synas åstadkomma humatfällningens af skilj ande, ehuru sal- 

 ten äro starkare dissocierade, tyder på att det icke en- 

 samt är närvaran af joner, som betingar utfällningen. 



') Zeitschr. physik. Chem. 39, 630 (1902). 



