143 



tingen utfällning af ferrihumat, eller förblir det sisfnämda 

 löst i vattnet. 



2. De vattenlösta himiusämnena innehålla Jcol, väte 

 och syre i förhållanden, hvilJca icke synnerligt afvika från 

 de högmolehulära kolhydratens, samt därjämte kväfve (i 

 medeltal c:a 2"/o), fosfor och svafvel, de två sistnämda i 

 jämförelsevis obetydlig mängd. Dessa humusämnen höra 

 därför, i närvara af baser (jfr. sid. 88), utgöra ett lämpligt 

 närmedium för lägre organismer. 



3. Då erfarenheten visar, att naturen där detta är 

 möjligt, med tillhjälp af lifsenergin tillgodogör sig alt till- 

 gängligt material, är det högst antagligt att ferro- och ferri- 

 humat i löst, sannolikt också i utfäld form tjena vissa lägre 

 organismer till näring och af dem sönderdelas i enklare be- 

 ståndsdelar, under af skiljande af järnet som järnoxidhydrat. 



4. Det i alla undersökta sjömalmer (och äfven i myr- 

 malmer) förefintliga organiska kolet härrör af resterande 

 humussyror, hvilka utan svårighet kunna uppvisas. Detta 

 synes utgöra ett säkert indicium på, att humussyror med- 

 värkat vid dessa malmers bildning. 



Den roll humusämnena spela vid sjömalmsbildningen 

 framgår redan tydligt af ofvan formulerade mer eller min- 

 dre axiomatiska erfarenheter. Icke dess mindre torde det 

 vara på sin plats, att ännu något utförligare granska de 

 processer, kemiska och biologiska, hvilka härvid kunna 

 spela in. Jag vill då framhålla, att följande framställning 

 grundar sig på förhållandena hos oss, med den rikliga 

 bildning af lösliga humusämnen, som äger rum på vår af 

 granit bestående bärggrund, hvarför dessa ämnen följaktli- 

 gen öfverallt stå till förfogande. Att sedimentär järn- 

 malmsbildning också kan försiggå under andra geologiska 



