r 



145 



blir det löst i vattnet, förlänande det en mer eller mindre 

 gulbrun till mörkbrun färg', och åtföljer det till närmaste 

 kärr eller vattendrag, som upptager detsamma. 



I en del fall, då en järnhaltig källa med rikare vat- 

 tenflöde utgjuter sig ofvan jord, kan det hända att humus- 

 syror i tillräcklig mängd ej finnas till hands för att genast 

 binda järnet. I sådana fall sker med tillhjälp af luftsyret 

 följande process: 



2 i^eCOs + O = i^eaOs + 2 COa , 



som resulterar i afskiljandet af vattenhaltig ferrioxid (ferri- 

 hydroxid). Detta sker till någon del redan invid källans 

 mynning. Den produkt, som här af sätter sig, är den alt ef- 

 ter humushalten mer eller mindre ljus- eller mörkgulfärgade 

 järnockran. Vid mj^cket rikt gifvande - källor är denna af- 

 sättning rätt betydande och höjer, såsom man i flere fall 

 kan iakttaga, källans mynning kraterartadt öfver den om- 

 gifvande markens yta. Alt järn i det afrinnande vattnet 

 hinner naturligtvis ej här genast afsätta sig, utan föres en 

 del längre bort och sammanträffar här förr eller senare 

 med humussyror för att af dem bindas i form af humat. 



Huruvida järnockran bildas i naturen under medvär- 

 kan af mikroorganismer, är okändt. Att dylika organis- 

 mer ej nödvändigtvis hehöfva deltaga häri, synes mig framgå 

 bland annat af de bildningar jag erhöll i en uti laborato- 

 rium på följande sätt framstäld ferrobikarbonatlösning: 



Ur ferrosulfatlösuing med oxalsyra fäldt ferrooxalat 

 upphettades i degel, hvarvid ferrioxid i synnerligt fint för- 

 deladt tillstånd bildades. Genom reduktion af oxiden i vät- 

 gasström under upphettning bildades rent järn i pulver- 

 form, som infördes i med kolsyra mättadt destilleradt vat- 

 ten, hvarefter en långsam koldioxidström oafbrutet leddes 



10 



