146 



g-enom lösniugen. Härigenom hindrades luftens tillträde, 

 och det tillfördes vätskan ny kolsyra, som småningom och 

 vid då och då skeende omskakning upplöste en del af jär- 

 net till ferrobikarbonat, hvilket beledsagades af en rätt 

 kraftig vätgasutveckling i vätskan. Denna invärkan fort- 

 gick, sålänge järn upplöste sig. Vid analys erhölls föl- 

 jande resultat: 



50 cm^ af lösningen innehöll vid oxidation 0,oi3 g Fe^O^,, 



följaktligen förefanns i en liter 0,3772 g ferrokarbonat i form 

 af bikarbonat. 



När en del af denna lösning, som egentligen framstälts 

 för ett annat ändamål, fick stå i ett otillräckligt slutet 

 kärl, så att luften småningom fick tillträde, så afsatte sig 

 på ytan samt på nära till densamma belägna delar af kär- 

 let en gul fällning eller beläggning, som visade en frappe- 

 rande likhet med den i naturen bildade järnockran. Denna 

 fällning, som var karbonatfri och bestod af ferrihydroxid, 

 inneslöt små kvantiteter ferroföreuing, hvilket ej är att 

 förvåna sig öfver, då man tager dess bildning i betrak- 

 tande. Att järnbakterier här skulle varit värksamma, är 

 föga sannolikt. 



Förestående resultat gifver vid handen att en produU, 

 liknande järnockra, hildas på konstgjord väg vid invärkan 

 af luftens syre på ferrohikarhonatlösning. Då ofvannämda 

 materialer också finnas tillhands, när den naturliga ockran 

 bildas, så synes den slutsats icke oberättigad, att också i 

 naturen samma produkt alstras, då rikligare tillflöden af 

 ferrobikarbonathaltigt vatten undergår oxidation i luft utan 

 närvara af humusämnen. 



För jämförelses skull meddelas här tvänne analyser 



