150 



Skulle, såsom raaii allmänt antager, syrehalten vid 

 ytan räcka till för oxidation af ferrohumatet, så är den 

 tillgängliga syremängden djupare ned i allmänhet också 

 tillräcklig härför. Detta antagande äro vi i tillfälle att 

 styrka genom följande beräkning. 



Af de å sid. 18 augifna analyserna öfver de upp- 

 lösta ämnenas sammansättning i våra sju största floder 

 framgår, att den mängd med ferriklorid utfäldt och xiå 

 100 — 110° torkadt ferrihumat, som kommer på dessa flod- 

 vatten, i medeltal utgör 0,oi78 g pro liter. Å andra sidan 

 varierar den normala kvantiteten ferrioxid, som ingå i hu- 

 maten från särskilda finska vattendrag mellan 34,45 och 

 42,54 7o; antaga vi den utgöra 40 ^/o af humatets vikt, så 

 är den snarare för hög än för låg. 40 7o af ofvanstående 

 mängd pro liter af 0,oi78 g utgör 0,00712 g. För att bilda 

 160 delar Fe20s ur motsvarande mängd, 142 delar, ferro- 

 oxid, erfordras som bekant 16 delar syre, således här Vio- 

 del af 0,00712, eller 0,000712 g syre pro liter vatten. Omräk- 

 nad i cm^ utgör denna mängd i det alra närmaste 0,5 cm^. 



Då syrehalten i Lojo sjö (sid. 149) på få undantag 

 när öfverstiger 5 cm^, så innehåller ett normalf insjövatten 

 också i djupare lager en för oxidation disponibel syremängd, 

 som är 10 gånger större än den erforderliga. 



Ferrohumatets oxidation till ferrihumat Tean således slce 

 hade snaljibt och ftdlständigt. 



För att åter koncentrera vår uppmärksamhet vid den 

 på sjöarnas botten skeende sjömalmsbildningen, så är det 

 ännu en outredd fråga, huruvida de mikroorganismer, hvilka 

 åstadkomma järnets utfällande som sjömalm, göra det ur 

 ferro- eller ferrisaltlösningar. Man känner icke ens med 

 säkerhet arten af dessa mikroorganismer, såvidt sjömalms- 



