153 



rierna äro reducerande (assimilerande) organismer, vid när- 

 mare pröfning skulle visa sig oriktigt eller masta modifie- 

 ras. Härmed vilja vi, i brist på egna iakttagelser, ej mot- 

 säga Winogradskys uppfattning, att järnbakterierua upp- 

 bygga sina celler ur kolsyra och vatten. Men med känne- 

 dom om, att humusämnen, dels i ferro- dels i ferristadiet 

 alltid äro närvarande i vatten, där dessa järnbakterier ut- 

 vecklas, såsom vid afsättning af ockerartad limonit i kärr, 

 i vattenledningsrör m. m., och då vi själf funnit (jfr. sid. 

 110), att en likadan bakterie med alldeles samma växt- 

 form, men betjenande sig af mangansalt för sina ändamål, 

 icke utvecklade sig i destilleradt vatten, men väl med stör- 

 sta lätthet då humusämneu voro närvarande, så torde den 

 åsikt icke kunna frånkännas berättigande, att ferrohumater 

 kunde utgöra ett tacknämligt närmedium för dylika orga- 

 nismer, hvilka naturligtvis då också kunde utgöras af an- 

 dra än de vanliga „järnbakterierna". 



En annan sida af frågan koncentrerar sig däremot i 

 spörsmålet: är sättet för Cladothrix- och Crenothrix- 

 arternas tillväxande egnadt att bilda de hårda, samman- 

 hängande stycken, hvaraf sjömalmen är sammansatt? Härpå 

 lyder svaret obetingadt nej. De mjuka slemmiga trådarna 

 med de däri inströdda fina ferrihydroxidkornen, hvilka först 

 med förstoring kunna skönjas, måste förr eller senare sön- 

 derfalla och låta järnoxiden framträda i mycket små korn, 

 såsom den finnes i den ofvannämda, af Sitensky anförda 

 ockerliknande limoniten. 



Ännu en omständighet talar emot antagandet, att 

 Cladothrix- och C ren o thrix bakterier äro värksamma 

 vid sjömalmsbildningen. Detta är den redan antydda om- 

 ständigheten, att sannolikt en icke obetydlig del af det 

 järnhaltiga vattnet tillföres sjöarnas i form af ferrihumat. 



