154 



nämlig'en det från ofvan jord befintliga källor, eller inom 

 kort förvandlas däri, genom det i vattnet upplösta syrets 

 invärkan. Når en sådan lösning ställvis en lämplig kon- 

 centration, samtidigt som vissa jouslag äro närvarande, 

 så utfaller det som olösligt ferrihumat. Sådant utfäldt ferri- 

 humat bör därför alltid finnas i närheten af de järnhaltiga 

 källornas utlopp. För min del tror jag att en ständig ut- 

 fäUning af ferrihumat äger rum i våra insjöar, och förmodar 

 jag att den lätta flockiga, lättrörliga grå till gråbruna, 

 tidtals icke obetydliga beläggning, man alltid sommartid 

 i dem anträffas på undervattenstenar, vid holmstränder 

 och grund, utgöres af sådant ferrihumat, hvilket det till 

 det yttre alldeles liknar. I denna uppfattning styrkos jag 

 af den analys, som utfördes på sådant grått, för tillfället 

 uppvirfladt och därigenom afskiljbart bottenslam, som med- 

 följde ett prof järnmalm från Liesjärvi sjö i Loppis ')• I 

 profvet kunde några rester af organiseradt, vegetabiliskt 

 material ej skönjas; det oaktadt slammades profvet, hvar- 

 vid den lättaste grumlingen äfvensom den grofvaste san- 

 den aflägsnades, torkades vid konstant vikt vid 100 till 

 110° och analyserades: 



0,1614 g substans gaf 0,o706 g CO2 och 0,o364 g II2O; 

 h varur beräknas: C 11,93% 



H 2,53 „ 



Grumlet innehöll således icke obetydliga mängder kol och 

 väte, och med saltsj^ra löstes därur mycket järn. Utan 

 tvifvel föreligger här en sådan humatfällning, antingen upp- 

 blandad med fint fördelad oorganisk materie eller också re- 

 dan icke obetydligt omvandlad. 



') Icke mindre än tvänne dylika profs öfversändande förmed- 

 lades af brukspatron Volter Ramsay, och ber jag att fär detta väl- 

 villip-a tillmötesg'aende få uttala min tacksamhet. 



