\ 



155 



En icke oväsentlig del af det uppkommande ferrihu- 

 matet kvarblir emellertid (koUoidalt) löst i vattnet på grund 

 af för dess utfällning olämpliga förhållanden, och kan i mer 

 eller mindre utspädd form transporteras långa vägar. Det 

 måste hlifva outredt, huruvida dylika jämförelsevis starkt 

 utspädda humatlösningar fortfarande kunna tjäna organismer 

 till näring och således bidraga till det däri befintliga jär- 

 nets utfällning som oxid. Omöjligt är detta icke. Men i 

 allmänhet behöfver en altför stark utspädning ej förutsät- 

 tas. Troligt är, att då järnhaltigt vatten, som utgjuter sig 

 så långt under vattenytan af en sjö, att vågsvallet ej mera 

 förmår genast omblanda det med sjövattnet i gemen, på 

 grund af sin större tyngd och jämförelsevis oberördt af den 

 öfverlagrande vattenmassan söker sig väg till de djupare 

 belägna lagren, det har benägenhet att noga följa med 

 bottnens ojämnheter och gärna intränger i de öfversta la- 

 gren af sand och grus uti denna. Härigenom blir källvatt- 

 nets rörelse betydligt långsammare än om bottnen vore 

 glatt; enligt Stapf sker sjömalmsbildningen endast å en 

 botten med grus eller gytja, ej då den består af stora 

 stenar. Därunder hinner såväl humatbildningen, hvilka 

 förmedlas af det humushaltiga omgifvande vattnet, som också 

 oxidationen från ferro- till ferristadiet äga rum. En del 

 af ferrihumatet utfälles nu i bottenlagrens porer, en an- 

 nan del, jämte ännu icke förvandladt ferrohumat, befinner 

 sig ännu upplöst i långsam rörelse däröfver. 



Härunder hafva lämpliga organismer, hvilka tillgodo- 

 göra sig den organiska delen af humaten och afgifva ferri- 

 hydroxiden, tillfälle att ganska fullständigt utöfva sin sön- 

 derdelande värkan. Härpå kunde det bero, att humatlös- 

 ningar med den koncentration, att de ännu vore lämpliga 

 närlösningar för lägre organismer, öfverhufyud icke eller 



