156 



åtminstone endast sällan nä de större djnpen i sjöarna, 

 hvilka enligt livad erfarenheten visar, i allmänhet icke är o 

 malmförande. 



Att organismer förmedla sjömalmens bildning, står 

 utom alt t^ifvel redan på grund af strukturen hos malmen. 

 Såväl i ärtformen (ärtmalm), penningeformen (penninge- 

 malm) som i potatismalm kan man vid ett snitt genom den- 

 samma finna koncentriska mörkare och ljusare lager om- 

 växla med hvaraudra och innerst taga sin begynnelse från 

 ett gemensamt centrum, hvilket ofta utgöres af en sand- 

 korn ^). Det är saunohkt detta sandkorn, som utgjorde 

 fästet för den första individen af de för oss okända orga- 

 nismer, hvilka åstadkommit den malmkonkretion som nu- 

 mera omsluter det. Denna sannolikt med god aptit för- 

 sedda individ afsatte omkring sig den del af det närande 

 substratet, den icke kunde tillgodogöra sig, nämligen vat- 

 tenhaltig järnoxid med en återstående mindre halt af hu- 

 musämneu — såsom en rätt betydlig ..kjökkenmödding". 

 Denna innehåller bl. a. också humusämnenas ursprungliga 

 fosforhalt, som numera såsom fosforsyradt salt förorenar 

 järnmalmen: antagligen härrör också malmens svafvelhalt 

 från humusämnenas svafvel. 



Malmafsättningen kan tillika utgöra ett skydd för 

 organismen. I densammas porer tager generation efter 

 generation af den tahika af koraman efter samma organism 

 sitt bosäte, afsätter koncentriskt nya lager af järnmalmen, 

 hvilken småningom tillväxer och sluthgen föreligger som 

 ett rätt stort stycke. Den först småningom skeende full- 

 ständiga omvandlingen i järnmalm — malmstyckena bildas 

 enligt en del uppgifter först sekundärt ur ett annat på 



1) Jfr. Joh.-s Asclian, Teknikern 1906, sid. 78. 



