157 



platsen ailagTadt järnhaltigt material med mindre fasthet 

 — blir förklarlig' om man antager, att de malmbildande 

 organismerna antingen till först genom en rent kemisk 

 värkan åstadkomma det upplösta ferrohumatets oxidation, 

 sedan det bildade ferrihumatets koagulering på ort och 

 ställe i närmaste närhet till organismen och slutligen dess 

 långsamt skeende omvandling, eller ock att de utgöras af 

 flere arter, af hvilka en del utföra utfälluingen, andra den 

 successivt skeende oxidationen. 



Det förestående innehåller konturerna af de föreställ- 

 ningar man kan göra sig om de intressanta processer, hvilka 

 inom våra sjöar resultera i järumalmsafsättuingen, men om 

 hvilken man i själfva värket har så ringa kännedom. Så- 

 länge grundligare insikter saknas, äger hypotesen om hu- 

 musämnenas viktiga roll vid nämda process utan tvifvel 

 sitt berättigande. 



Hvad myrmalmens bildning beträffar, så sväfva vi 

 också beträffande densamma i stor okunnighet. Dock visa 

 sjö- och myrmalmer i sitt uppträdande i naturen en så stor 

 samhörighet, att det ena slaget ej kan behandlas, utan att 

 beröra det andra. Att en del myrmalmers daning, t. ex. 

 den mera ytligt belägna, som bildar upphöjningar i den 

 omgifvande sumpiga marken, med ofvan anförda premisser 

 endast kan förklaras på samma sätt som sjömalmens ofvan, 

 nämligen under intermediär humatbildning med påföljande 

 biologisk invärkan, ligger för öppen dager. Däremot anse 

 vi icke vår hypotes tillfyllestgörande för alla myrmalmers 

 bildning, t. ex. sådanas, hvilka befinna sig i djupare lager 

 under jordytan, där utan tvifvel andra förhållanden spela in ^). 



*) Angående dessa myrmalmers bildning, vid hvilken likväl 

 all invärkan af humusämnen ej behöfver vara utesluten, hänvisas 

 bland annat till van Bemmelen, Zeitschr. anorg. Chem. 22, 313 (1900). 



