165 



hvarom här är fråga, uppkommit under medvärkan af hu- 

 mussyror samt ur primärt bildade järnhumater. 



Med ofvanstående i minnet, vore det af stort intresse 

 att kunna besvara frågan, i hvilJcen mån äldre sedimentära 

 järnmcdmsföreTcomster 'kunna hafva humater att tacka för 

 sin uppkomst. Att göra detta vore att öfverskrida ramen 

 för denna afhandling äfvensom måttet af förf:s kompetens. 



Jag tillåter mig dock att hänvisa till den egendom- 

 liga, rätt allmänna och ställvis rikliga förekomsten af kol 

 i en eller annan form, såsom grafit, antracit, bärgbäck 

 m. m., hvilken anträffas hos många af de skandinaviska 

 skiktade järnmalmerna och specielt hos de s. k. biandste- 

 narna ^). 



Äfven några andra äldre järnmalmsförekomster kunde 

 här framhållas, och förnämligast den s. k. koljärnstenen i 

 stenkolsformationen, utgörande en intim blandning af sfäro- 

 siderit med 12 — 35 % kol och uppträdande i Skottland 

 samt i de westfaliska stenkolsgebiten. Att humusämnen, 

 och bland dem vattenlösliga, under stenkolstiden åtminstone 

 lokalt bildades i ansenliga mängder, att järnhaltiga källor 

 då redan existerade samt att järnhumater uppkommo vid 

 humusämnens sammanträffande med järnhaltigt vatten, där- 



^) Se härom hos Johan H. L. Vogt, Saiten och Eanen, sidd. 

 125 — 156 (1891); Dunderlandsdalens jernmalmfelt, sidd. 56—63; Geol. 

 fören. förh. 16, 275 (Stockholm 1894); På hvilket sätt hafva våra 

 malmar sannolikt blifvit bildade, Wermländska Bergmannaförenin- 

 gens annaler, 1896. För ötVerlatandet af dessa och andra detta 

 spörsmål behandlande afhandlingar står jag i stor tacksamhetsskuld 

 till den på området vidtbekante föafattaren själf. 



