166 



om torde väl icke föreligga tyifvel. Följaktligen ägde an- 

 tagligen ställvis rätt betydande afsättningar af dylika hu- 

 mater rum. Men de uppkommande malmernas — vi afse 

 närmast koljärnsteuen — beskaffenhet ådagalägger, att vid 

 deras bildning en sönderdelning af järnhumaten, på sätt vi 

 ofvan angående sjömalmens uppkomst antagit, icke ägt 

 rum. I sådant fall vore nämligen kolhalten icke så hög, 

 som den visar sig i malmen uti de westfaliska grufvorna. 

 Sannolikt var järnhumatets oxidation hindrad, och det hela 

 gestaltade sig till en långsamt förlöpande, icke oxidativ 

 söderdelning, antagligen under afgifvande af väte och syre 

 samt anrikning af kolhalten. 



Utan att med den bristande kännedom vi äga om 

 hithörande malmförekomster framställa annat än dessa an- 

 tydningar, grundande sig på, att förhållandena vid ned- 

 brytningsprocessen af det vegetativa lifvets till sönderdel- 

 ning dömda former i det stora och hela liknade de nuva- 

 rande, sluta vi här med att upprepa, att beträffande humus- 

 ämnenas roll vid de sedimentära järnmalmernas bildning 

 är det icke möjligt att med bestämdhet uttala sig>). 



^) Också äldre forskare hafva uttalat den uppfattning, att de 

 processer, genom hvilka sjö- och myrmalmerna bildas under vår 

 tid, i hufvudsak öfverensstämma med dem, som ägt rum vid de 

 sedimentära äldre järnmalmerna. Stapf (Järnkontorets annaler 1865, 

 sid. 68 o. 165) yttrar sig härom pä följande sätt: „Sjömalmsbild- 

 ningen ger direkta upplysningar öfver uppkomsten af många den 

 förhistoriska tidens järnmalmslager och fingervisningar öfver bild- 

 ningssättet af äfven de äldsta Dergmalmer." „En serie 



af slutsatser leder till det resultat, att „svart- och bladstensmal- 

 mer" icke kunna hafva varit annat än sjö- och myrmalmsartade 

 utfällningar, hvilkas natur och läge ändrats genom senare invärk- 

 ningar." Äfven om man endast med en viss reservation kan om- 

 fatta dessa yttranden, torde de likväl i hufvudsak vara riktiga. De 



