land öfverensstämma med åskvädren i Europas öfriga län- 

 der och i hvad måtto åskvädren här hafva sin speciella 

 karaktär. 



Till följd häraf är äfven uppställningen af denna 

 årgång något afvikande från de föregående. Sålunda har 

 kapitlet „Askvädrens förlopp under de särskilda åskväders- 

 dagarna" ersatts med en fullständig förteckning af materi- 

 alet, hvilken finnes upptagen i Bihang I. En kort öfversigt 

 öfver åskvädrens förlopp under de särskilda åskväders- 

 dagarna och med dem i sammanhang stående meteorologiska 

 förhållanden ingår dock under rubriken „Beskrifning af 

 åskvädren 1903". Det genom denna anordning ökade om- 

 fånget af årsberättelsen uppväges dock genom möjligheten 

 att i särskilda punkter bearbeta materialet, utan att behöfva 

 återgå till det mödosamma sökandet i observationsblan- 

 ketterna. 



Af de metoder, som i meteorologin användas har 

 „medeltalsmetoden" ^ fört till betydelsefulla resultat beträf- 

 fande åskvädrens utbredning, deras periodicitet o. s. v. 

 Dock är det egentligen den „synoptiska metoden" ', som 

 klargjort åskvädrens fortplantning och variationerna i luft- 

 trycket, temperaturen, vattenångans tryck, vindriktningen 

 m. m. under åskväder. Det är ju också à priori klart, att 

 den „synoptiska metoden" erbjuder synnerliga fördelar för 

 ett så diskontinuerligt fenomen som åskvädren äro. 



Ett synoptiskt studium af åskvädren erfordrar emeller- 

 tid ett stort antal stationer. Att erhålla ett tillräckligt 

 antal kompetenta observatörer i ett så glest befolkadt land 

 som Finland är likväl förenadt med stora svårigheter. 

 Det är därför icke något förvånande att observations- 



W. J. van Bebber, Lehrbuch der Meteorologie 1890 p. 2. 



