45 



burg och om den betydelse de kunde äga för Fin- 

 lands framtid, ty däraf berodde ju i mycket den håll- 

 ning man i landet i allmänhet såväl som vid akade- 

 min hade att intaga. I de flesta kretsar hörde han ytt- 

 randen af missnöje med den franska alliansen, på en del 

 håll uttalade man t. o. m. sitt ogillande af Finlands oc- 

 kupation, som man skyllde på franska ränker. Men om 

 Haartman ock lät sig påvärkas af en del ryssars och 

 tysk-ryssars kondoleanser, trodde han dock icke på någon 

 förändring i sitt hemlands läge. I slutet af november 

 skref han: „Om Finlands återgifvande synes för det när- 

 varande icke vara fråga och förnämsta skälet blir alltid 

 Sveaborgs fästning. Likväl gifvas många, som icke miss- 

 trösta därom. Jag säger misströsta, ty pluraliteten af 

 ryska nationen önskar det så mycket hellre som de anse 

 ockupationen på det högsta orättvis. Alltsammans torde 

 komma an på engelska ministerens närmare eller fj armare 

 deltagande i Sveriges väl. Att hon önskar fred med 

 Ryssland och därpå arbetar med all makt, är otvifvelaktigt, 

 men om Sveriges fördel intresserar lika högt, det tviflar 

 jag. Emellertid skola ofantliga summor här hgga i be- 

 redskap för att vid förefallande händelser kunna nyttjas." 

 I början af år 1809 (^/j) kunde Haartman meddela, att 

 Finlands förening med Ryssland var ..mera oryggelig än 

 någonsin", hvilket framgick däraf att kejsaren föregående 

 torsdag, ryska julaftonen, solenniter förklarat, att i hans 

 titel härefter skulle införas tillägget „Storfurste af Fin- 

 land". Den 8 febr. skref han efter att ha nämnt om 

 fransmännens motgångar i Spanien: „Ju mer Frankrike 

 försvagas, ju säkrare blir vår nya liaison orubbad. Men 

 sådant oaktadt kunna andra händelser skaka vårt arma land. 

 Från Sverige har man på länge intet hört något nytt." — 

 Nat. o. Folk, H. 69. 



