17 



med hvilka vanligen förenades de vackraste loford åt 

 konungen, akademins välgörare och fader, samt uttryck 

 af vördnad för det kungliga husets öfriga medlemmar. I 

 enlighet med denna plägsed, som förklarades vara icke 

 endast en plikt, utan ett värkligt behof och ett nöje, tog 

 sig konsistorium äfven vid slutet af år 1807 friheten att 

 nalkas sin nådige herskare med en nyårshälsning, hvari 

 det gaf uttryck åt sin varmaste undersåtliga tillgifvenhet 

 och sin tilltro till konungens förmåga att lotsa fram riket 

 genom tidens allt mer öfverhandtagande stormar. 



„Då vid slutet af ett nj^tt år — hette det i konsi- 

 storii skrifvelse — ett år, utmärkt af stora omväxlingar 

 och stora olyckor öfver Europas nationer, Svea inbyg- 

 gare kasta en blick tillbaka öfver alla dessa rysvärda och 

 förvånande händelser och därunder än se sig och fäder- 

 neslandet räddade, själfständige och lycklige framför så 

 många andra världens folkslag, kunde de väl neka sig 

 den tillfredsställelsen att med glädjens och tacksamhetens 

 vördnadsfulla offer nalkas den konung, hvilken de näst 

 den allsvåldige hafva att tacka för sin fortfarande med- 

 borgerliga sällhet?" Trygg och afundsvärd var denna 

 sällhet „under det fanatismen och våldet i många fram- 

 farna år härjade de flesta öfriga länder af vår världsdel, 

 tills omsider krigets låga spridde sig äfven till Norden 

 och störde dess lugn". Genom konungens „visa rådslag, 

 mannamod och ståndaktighet" hade fosterlandet räddats 

 och „Svea folk och vetenskaperna eller deras idkare, 

 hägnade af E. K. M:ts milda omvårdnad, dela glade och 

 vördnadsfulla den allmänna undersåtliga erkänslan för 

 deras och fosterlandets gemensamma beskyddare." 



„Värdes därför, allernådigste konung — utbad sig 

 konsistorium — i nåder tillåta äfven E. K. M:ts Abo 



Nat. o. Folk, H. 69. 2 



