honom rätt och särskildt i fråga om det förhållande de 

 högre samhällsklasserna intogo under kriget. Att dessa 

 nämligen uppträdde med stor eftergifvenhet och passivitet 

 gentemot den öfverlägsua fienden, kan icke bestridas, 

 icke heller att en del bland dem egnade den ryska själf- 

 herskaren en ödmjuk vördnad och underdånighet, hvar- 

 med det kunnat och bort anstå — åtminstone intills denne 

 blifvit af landets ständer hyllad såsom regent. För visso 

 hade det varit riktigare och för eftervärlden mer sym- 

 patiskt, om de samhällsklasser, hvilka främst represente- 

 rade den politiska bildningen, äfven om de till sist nöd- 

 gades underkasta sig eröfraren, mer allmänt uppträdt med 

 större manhaftighet och motståndskraft, åtminstone med 

 större reservation emot de främmande inkräktarne och 

 deras herskare. Detta så mycket mer som dessa genom 

 de proklamationer och anbud, som afgåfvos i början af 

 det med slug hemlighetsfullhet — om också icke utan 

 en viss, af spekulationer på andra håll föranledd mot- 

 sträfvighet — förberedda kriget, tillkännagåfvo synner- 

 ligen låga tankar om motståndskraften och ambitionen 

 hos landets innebyggare, försvarare såväl som andra. ^) 



Hvarpå de bildade' klassernas hållning under krigs- 

 tiden berodde och på hvad sätt den bör förklaras, om 

 också icke i allt försvaras, har nogsamt blifvit framhållet. 

 Och de förklaringar, som gifvits, torde väl i det hela 

 tämligen riktigt återgifva de tankar och föreställningar, 

 som invärkade på den allmänna opinionen, om man ock 

 kunde anmärka en viss benägenhet att alltför mycket 



^) Svenska generalstaben, Sveriges krig åren 1808 och 1809, 

 I s. 16—17, 30, 35—86; U. L. Lelitonen, Tilsitistä Haminaan I: 

 159—160, 201—209; Åttioåriga minnen s. 5—9, 15—18. 



Nat. o. Folk, H. 69. 



