109 



gång. „När nu — skref han till Tengström — dessa af- 

 fairer, som hvarken äro vidlyftiga eller fordra något till- 

 skott af kronans medel, haft så mycken omgång och ännu 

 icke kunnat bringas till slutelig åtgärd, utan tvärtom ef- 

 ter ett halft års förlopp och oaktadt allt mitt bemödande 

 äro i alldeles samma eller snarare sämre skick än då de 

 först inkommo, så finner min nådige oncle lätt, hvad 

 apparence akademin äger om bifall till sitt stora projekt. 

 För min del misströstar jag tyvärr helt och hållet därom, 

 åtminstone så länge den nuvarande cancelleren är i têten 

 för akademins affairer, ty ehuru ogärna måste jag, för 

 att ej dölja något, tillstå, att jag, efter allt hvad jag hit- 

 tills funnit, anser honom lika så litet värkligt intresserad 

 af sin akademi som jag är det af universitetet i Charkov, 

 hvarom jag ett par gånger tillfälligtvis hört talas. Jag- 

 ar också öfvertygad att, om jag, som har den äran att 

 vara hans cancellers-secreterare, på ett år icke hämtade 

 till honom någon expedition rörande akademin, han 

 knappt skulle väcka någon fråga därom, och kanske då 

 vara al dra nöjdast, ty jag har märkt, att hans blick al- 

 drig är klarare än då jag kommer till honom alldeles 

 tomhändt; men ser han blott ett papper i min hand, så 

 väcker det alltid hans bedröfvelse, och han frågar då 

 med en värkeligt sorglig röst: qu'est ce que vous m'ap- 

 portez-là? och ser så ängslig ut, att det ofta gör mig 

 ondt. — Men det är icke blott vis-à-vis akademin, som 

 denna indolence visar sig: den sträcker sig till alla fin- 

 ska affairer utan undantag." 



Efter att ytterligare ha anfört några exempel till 

 bestyrkande af sistnämnda påståenden, slöt Walleen sin 

 rapport med följande ord: „Men jag skulle skrifva en hel 

 bok, om jag detaillerade alla de ledsamheter, som äro 



Nat. o. Folk, H. 69. 



