153 



måga och nu i ett vidlyftigt betänkande (^| juni 1811) 

 underkastade konsistorii hemställan en allvarlig kritik. 

 För det första ansåg han det strida emot naturen af all 

 indelning att, såsom konsistorium fordrade, icke medräkna 

 de från löningshemmanen utgående kontanta afgifterna i 

 indelningsräntorna. Så förklarade han, att tillräckligt an- 

 tal oindelta hemman nogsamt fanns att tillgå i Abo-Björ- 

 neborgs, Nylands-Ta vastehu s och Vasa län samt att re- 

 geringskonseljen redan infordrat från landshöfdingarne 

 uppgifter om de hemman, hvilkas räntor kunde till aka- 

 demin öfverlåtas. Men att för ändamålet begagna de 

 s. k. hemkallshemmansräntorna stod i strid med en äldre 

 förordning (af 1770) och var i öfrigt omöjligt, ty de 

 hörde indelningsvärket till och voro af nöden, då detta 

 värk ånyo upprättades; de kunde heller icke utan olägen- 

 het utbytas mot hemman på Aland, där ingen militiein- 

 delning genomförts. Och ännu omöjligare var det, enligt 

 Tulindbergs förmenande, att till prébende hemman åt uni- 

 versitetslärare öfverlåta lediga militieboställen, ty vid in- 

 delningsvärkets förnyande kunde de så mycket mindre 

 umbäras som inga vederlag för dem funnos annorstädes 

 att tillgå. Att åter för sådant ändamål upplåta andra 

 hemman vore att antingen dépossédera de närvarande 

 åboarne eller att underkasta dem i framtiden en godtyck- 

 lig ränteförhöjning. Återstod således att låta de från 

 preb. hemmanen påräknade räntorna utgå såsom vanlig 

 indelning. Afven fann Tulindberg det farligt att öfver- 

 låta de nya hemmanen till akademin med annan rätt än 

 att från dem uppbära indelningsräntorna, ty medgåfvos 

 de med frälserätt, såsom de gamla akademihemmanen, 

 skulle skattebönderna lida intrång i sin äganderätt och 

 kronobönderna på dem gå miste om den allmogen med- 



Nat. o. Folk, H. 69. 



