190 



nen begynt vända sig till Speranskys förmån och att de 

 flesta tycktes fri kalla honom från deltagande i en egent- 

 lig konspiration emot staten. Äfven skulle Armfelt be- 

 rättat, att Speransky själf icke medgifvit något annat än 

 att han afstyrkt franska kriget och sökt motarbeta Arm- 

 felts planer, som han trodde åsyfta Finlands indépen- 

 dance. Men Walleen för sin del hade svårt att före- 

 ställa sig möjligheten af Speranskys fullkomliga oskuld, 

 synnerligen som Speransky haft tillfälle att förklara sig 

 inför kejsaren, hvilken, såsom hela världen visste, aldrig 

 förr hyst misstankar emot honom. Det måste således an- 

 tagas att den fallne statsmannen förtjänat sitt öde, men 

 i alla händelser föreföll det besynnerligt, att händelsen 

 fortfarande omgafs med en hemlighet, som lämnade an- 

 ledning till hvarjehanda för regeringen ogynnsamma om- 

 dömen. Och med skäl kunde anmärkas, att Speranskys 

 bestraffning var för lindrig för en konspiratör och för 

 hård för den som icke gjort sig skyldig till något svårare 

 fel, alltså i båda fallen „orättvis". 



Med större skonsamhet yttrade sig om den fallne 

 statsmannen Walleens efterträdare i kanslerssekreterare- 

 ämbetet L. G. v. Haartman. De underrättelser denne 

 hade att meddela prokansler om själfva katastrofen voro 

 mycket knapphändiga — vare sig det sedan berodde på 

 försiktighet eller andra orsaker — men om sina känslor 

 af vördnad och tacksamhet för Speransky yttrade han 

 sig med stor frimodighet. Utan att vilja bedöma sin 

 chef i politiskt afseende, förklarade han för Tengström, 

 och utan att söka förklara den beskyllning för konspira- 

 tion mot kejsaren och fäderueslandet, som riktats mot 

 denne, skulle han dock i tacksam hågkomst bevara Spe- 

 ranskys vänhghet mot akademin och särskildt mot honom 



Bidrag- t. känned. af Fini. 



